544 GKDROIC KONSTANTIN 



oxydokká alakul. Az oxycláció folyamata alatt a rézoxyd osyclullá redukálódik, 

 de oxygén jelenlétében ismét oxydálódik. Amint az égési termékek az égetöcsö 

 végéhez kapcsolt gömbbel ellátott csőbe jutnak, a vízgőz egy része víz alakjá- 

 ban lecsapódik ; legnagyobb része azonban az ezután következő tömény kén- 

 savas edényben köttetik meg. Ugyancsak a kénsav nyeli el a niti-ogéuoxydo- 

 kat is. Erről az elégetés után oly módon győződhetünk meg, hogy a kénsav- 

 hoz diphenylamint {[C^H.]^NH) adunk, mely nitrogénoxydok jelenlétében 

 élénk kék színt ölt. A víztől és a nih-ogénoxydoktól ily módon megszabadí- 

 tott szénsavat a két nátronmésszel töltött csőben nycletjiik el. Ha már az 

 összes szerves anyagok elégtek, amit a csónakban izzó talaj színéről ítélhetünk 

 meg, akkor a lángot fokozatosan kisebbítve az izzítást beszüntetjük. Ha a he- 

 vítést hirtelen hagyjuk abba, akkor az égetöcsö hamarosan tönkremegy, de, 

 ha fokozatosan kissebb és kiesebb lánggal folytatjuk, és csak akkor oltjuk el a 

 lámpákat, ha a cső már nem izzik, akkor egyetlen csőben negyven, vagy még 

 több égetést is végezhetünk. A cső kihűlése után szivattyú segélyével 1 — 1', 2 

 liter száraz és szénsavtól megtisztított levegőt hajtunk a csövön meg az el- 

 nyelő készülékeken keresztül, s ezután a két nátronmeszes csövet lemérjük ; a 

 súlyszaporulat a humuszban levő szénből keletkezett szénsav súlyának felel meg. 

 Az elemzés sikere attól függ, hogy mennyire óvatosan végeztük a talaj előze- 

 tes izzítását, illetve a szerves anyagok elszenesítését. Továbbá a szerves anya- 

 gok illó bomlási termékeinek igen lassan kell az izzó rézoxyd rétegen át- 

 hatolniok. hogy azok tökéletesen oxydálódjanak. Ha nem vigyázunk erre, ak- 

 kor az el nem égett bomlási termékek az égetőesőhöz kapcsolt gömbbel ellá- 

 tott csőben, a vízzel együtt barna folyadékcseppek alakjában rakódnak le, 

 vagy a kénsavba is eljutnak, melyet sárga színűre festenek. Az ilyen elemzés 

 persze hibás, eredményei hasznavehetetlenek. Ha több húmuszmeghatározást 

 szándékozunk egymásután végezni, akkor nem szükséges az égetőcső kihűlését 

 bevárni, sőt inkább azt a részét, melyben a rézoxyd van állandóan izzásban 

 tartjuk és csak a nátronmeszes edényeket és a talajt tartalmazó csónakot cse- 

 réljük ki. Egy égetés időtartama, ha az elégetést oxygén áramban végezzük, 

 egy óra, ha levegőáramban, körülbelül másfél óra. A kénsavat 3 — 4 elemzés- 

 hez használhatjuk. A két nátronmeszes cső közül azt helyet: osítjnk ujjal, amelyik 

 a Idsérlet után nem mutat súlyszaporodást. A meszes talajokban levő szénsa- 

 vas mész a hevítés alkalmával elbomlik s a szénsav elillan belőle. Tehát a 

 húmuszmeghatározás alkalmával ez a szénsavmennyiség az elemzésben hibát 

 okoz, melyet a következő módon kerülhetünk el: Loges azt ajánlja, hogy a le- 

 mért talajt vékonyfalú Hofmeister-féle csészében híg foszforsavoldattal öntsük 

 le, s vízfürdőn pároljuk szárazra. Azután kis mozsárban összetörjük a csészét 

 és tartalmával együtt beleszórjuk a csónakba. A foszforsav kiűzi a szénsavas 

 mészből a szénsavat, a szerves anyagok elégésére pedig nem gyakorol semmi- 

 nemíí befolyást. A meghatározott szénsavmennyiségből a talaj húmusztartalmát 

 a következő módon számítjuk ki: 4-4- súlyrész szénsavban 12 súlyrész szén 

 foglaltatik, tehát 1 súlyrész CO.-ben van 12 44 súlyrész C. — Minthogy a 

 humuszban átlagosan 58% szén van, tehát 58 rúlyrész C 100 súlyrész hu- 

 musznak felel meg. vagyis 1 súlyrész szén, 100/58 súlyrész humusznak felel 



