550 GEDROIC KONSTANTIN 



len összetételű talajok oldatát vizsgáljuk, különben oly talajokat, melyek bikar- 

 bonátokat tartalmaznak (de normális karbonátokat nem) és melyeket az újabb 

 felfogás szerint a lúgos hatásúakhoz sorolnak, savas hatásúaknak ítélnénk. 

 Ha ilyen talajból készített vizes oldathoz phenolphtaleint adunk, akkor az 

 oldat színtelen marad és megpirosításához lúgra van szükségünk. Hogy tehát 

 ezen sók okozta lúgosságot meghatározhassuk, vagy fel kell forralni az olda- 

 tot, vagy methylorangeal kell a titrálást végezni. Ha a savas hatás, mely a 

 phenolphtaleinnel szemben mutatkozik, a bikarbonátok szénsavától származik, 

 akkor az első esetben rózsaszínűvé válik az oldat a szénsavnak forralás követ- 

 keztében való elillanása miatt : a második esetben pedig titrálás alkalmával a 

 piros szín eléréséhez több savra van szükségünk ; továbbá ha az oldat szerves 

 savat tartalmaz, akkor forralás után sem pirosodik meg a phenolphlaleintól ; 

 a methylorangeal való titrálás alkalmával pedig az oldat megpirosításához 

 csak annyi savra van szükség, amennyi ugyanannyi desztillált víz megpirosi- 

 tására kellene (nevezetesen 1 — 2 csöpp n 100 sav). Tehát, ha a vizes oldat a 

 phenophtaleintöl nem pirosodik meg. akkor a talaj reaki-jójának megítélése céljá- 

 ból a phenolphtaleines oldatot okvetlenül fel kell forralnunk, s ha a piros színe- 

 ződés a vizes oldat ^ 4 részének elpárolgása után sem következik be, akkor oly 

 talajjal van dolgunk, mely szabad vagy félig kötött szerves savat tartalmaz. 

 Ha az oldat a forralás után megpirosodik, akkor lúgos. Ha minőleges vizs- 

 gálattal már eldöntöttük, hogy az oldat savas vagy higos, akkor hozzáfogha- 

 tunk ezek mennyiségi meghatározásához. 



A) A vizes kivonat lúgossági fokának meghatározása. 

 A vizes kivonat lúgos hatását többféle só okozhatja, úgymint az alkáliáknak 

 és a földfémeknek szénsavas sói, az alkáliáknak kovasavas és szerves savas sói. 

 Annak meghatározására, hogy a lúgosságot e sók közül melyek okozzák, nincs 

 módszerünk ; mi csak a lúr/os hatás összességét határozhatjuk meg. mely e sók 

 összhatásának eredménye. Általában azonban a lúgosság a legtöbb talajban a 

 szénsavas sóktól ered. Az összlúgosságot okozó bázisokat két csoportra lehet 

 osztani. Az egyik csoportba tartoznak a normális szénsavas sók (szénsavas al- 

 káliák, túlnyomó részben szénsavas nátrium: Sa^f-Os', ide tartoznak minden 

 valószínűség szerint az alkáliáknak szerves sói és kovasavas sói) és az összes 

 kettedszénsavas sók. A másik csoportba a földfémek szénsavas sói. A lúgosság 

 fokát legcélszerűbb a n 100 sav cm^-einek számával kifejezni, mely 100 gr talaj- 

 ból* készült oldat közömbösítéséhez szükséges. Azt a lúgosságot, mely a nor- 

 mális karbonátoktól ered, (VO'á iónokban, a kettedszénsavas sóktól eredőt pedig 

 HCO'i iónokban fejezzük ki, és minthogy a földfémek karbonátjai az oldatban 

 túlnyomó részben kettedszénsavas sók alakjában vannak jelen, tehát a meg 

 határozott HCO'^ iónok összegét feloszthatjuk a Ca és a ,\« között. Az elemzést 

 legcélszerűbb a normális karbonátoktól eredő lúgosság meghatározásával elkezdeni. 



' Az elhasznált sav inennyiségéuek grammokban való kifejezése nem célszerű, 

 minthogy a különböző laboratóriumokban más-más savat használnak, s így az elem- 

 zési eredmények összehasonlítása alkalmával az adatokat egységes alapra kellene 

 átszámítani. 



