GEDROIC KONSTANTIN 



melybe a jíhenolphtaleint cseppentettük, akár megpirosodott, s a mutatkozó 

 hígosságot titrálással meghatároztuk, akár nem változott a színe, 1 — 2 csepp 

 methyloranget teszünk • és folytatjuk a titrálást ugyanavval a savval, mint a, 

 mellyel a titrálást megkezdtük volt addig, mig az oldat újra megpirosodik. 

 Mint az előző esetben, úgy itt is a titrálandó folyadék színváltozásának pon- 

 tosabb megfigyelése végett hasonló nagyságú poharat veszünk és ebbe annyi 

 talaj kivonatot és annyi methyloranget teszünk, mint amennyi a titrálandó 

 oldatban van. Mind a két poharat fehér alapra egymás mellé állítjuk, s a 

 színösszehasonlítást így végezzük. A titrálás kezdetén a folyadékok színének tel- 

 jesen egyenlőnek kell lenni, s titrálás közben a két pohár tartalmának a színét 

 állandóan figyelemmel kisérjük. A titrálás akkor van befejezve, ha abban a 

 pohárban, amelybe a savat csepegtetjük a folyadék színe gyengén rózsaszínű 

 árnyalatot kap. Eövid gyakorlat után egészen biztosan észrevesszük a legcse- 

 kélyebb színváltozást is. Az összes savmennyiség, melyet a phenolphtalein 

 valamint a methylorange jelenlétében titrálásra elhasználtunk, 100 gr talajra 

 átszámítva és cm^-ben kifejezve adja az összes lúgosság fokát. Ez a szám a 

 talajban levő szénsavas, kovasavas és szerves savas alkáliák és alkáli földfé- 

 mek összes vízben oldható mennyiségét fejezi ki. Ha az így kapott lúgossági 

 fok kissebb (pld. a legtöbb mezőségi fekete földben), semhogy azt az egyes 

 alkotórészek közt eloszthatnánk, vagy ha valamely más oknál fogva a külön- 

 választás nem volt tervbe véve, akkor az eredményt legcélszerűbb mint a talaj- 

 nak összes lúgosságát megjelölni. Ily esetben, minthogy az összes lúgosságot 

 legtöbbször a bikarbonátok okozzák, a lúgosság fokát a HCO'^ iónok mennyi- 

 ségével fejezzük ki, tehát az elhasznált sav cm^-einek számát megszorozzuk 

 0-00061-el (1 cm^ n 100 savnak 000061 gi- HCO3 ión felelvén meg). Ellenkező 

 esetben az eredmény arra fog szolgálni, hogy belőle az összes lúgosságot okozó 

 többi alkotórészt kiszámíthassuk. Itt két eset lehetséges: 1. A vizes oldatban 

 normális karbonát is van. Ekkor az összes lúgosság meghatározására elhasz- 

 nált sav cm^-einek számából levonjuk azt a számot, melyet a phenolphtalein 

 indikátorral való titráláskor kaptunk. A kivonás maradéka 100 gr talajra 

 átszámítva a talajnak földfém bikarbonát tartalmát adja. A kapott számot 

 megszorozzuk 0'00061-el, s ekkor megkapjuk az alkatiakhoz és a földfémekhez 

 kötött HCO'3 iónok százalékos mennyiségét (1 cm^ n 100 sav megfelel O-OOOöl 

 gr HCJI'i iónnak). 2. A vizes oldat nem tartalmaz normális karbonátokat. 

 Ekkor az összes lúgosság HCO'^ iónokban fejezhető ki, s e szám a talajnak 

 alkália és földfém bikarbonát tartalmát fogja mutatni. Annak a megítélésére, 

 hogy mennyi HCO's ión volt az alkáliákhoz és mennyi a földfémekhez kötve, 

 a következő eljárás ad felvilágosítást : 



A szénsavas alkáliáktól származó lúgosság meghatá- 

 rozása. Ezen meghatározás előtt leválasztjuk a szénsavas meszet a vizes 

 kivonatból. Tapasztalataink alapján a következő eljárás bizonyult a legcélsze- 



* Minél kevesebb indikátort aduuk a titrálandó folyadékhoz, annál pontos- 

 sabban lehet a titrálási határt észlelni ; némely már említett vizsgálatnál 50 cm^-hez 

 elég egy csepp indikátor. 



