KOCH ANTAL D' NEGYVENÉVES TANÁRI JUBILEUMA. 669 



szívünk jókívánságait. Mi, szeretett Professzor úr legfiatalabb tanítványai, még 

 alig egy-két éve érezzük szeretetének melegét, még nagyon kevés ideig voltunk 

 szerencsések tanítványainak nevezni magunkat és mégis megbecsíühetetlen volt 

 ránk nézve ez a rövid idő is, mert hiszen nem az idő hosszúságától függ az 

 emberi lélek nemesedése, hanem attól, hogy mennyit érzett, és mennyit ólt 

 át. Örökké felejthetetlen példaképül áll előttünk Professzor úr, ki ifjúságától 

 kezdve a tudomány eszményi épületén odaadó lelkesedéssel munkálkodott, 

 fáradhatatlan buzgalommal, kitartó odaadással. De nemcsak tisztán a tudo- 

 mánynak használt, hanem tanítványai nemesítésére is bensöleg közremunkált. 

 Hisz mindenki előtt ismeretes a szerény, az igazságot oly törhetleu vággyal 

 kereső, egyszeríí s egyszerűségében oly tiszteletre méltó Professzor, aki ilyenek- 

 nek neveli tanítványait is. Nem vágyott hírnévre, dicsőségre, de úgy érezzük, 

 hogy felejthetetlen emléket állított Professzor úr tanítványai lelkében, mely 

 megmarad mindaddig, míg csak keblünkben szív dobog. Szeretett Professzor 

 úrnak olyan adomány adatott meg, melyet nem minden ember nyerhet. Testi, 

 lelki erejének frisseségében látta megnőni tanítványainak csoportját és még 

 most is fiatalos erővel és buzgalommal veti el a magvakat, melyek — biztosít- 

 hatjuk róla szeretett Professzor urat, nem hullnak terméketlen talajra. Ez a 

 negyvenéves határidő nem választja el tőlünk szeretett Professzor urat. sőt 

 még erösebben hozzánk köti, hiszen Professzor úr és az ifjúság — egy ! Kér- 

 jük tehát szeretett Professzor urat, tartson meg minket továbbra is szereteté- 

 ben és mi törekedni fogunk, hogy ezt a szeretetet mindvégig kiérdemeljük. 

 Isten éltesse ! 



Közvetlenül e szavak után Hilf Anna a mostani hallgatóság nevé- 

 ben átnyújtotta a díszes babérkoszorúba foglalt két ezüstkalapácsot, az 

 alábbi kedves szavak kíséretében : 



Kedves jó Tanár Urunk ! Tudásod méltatták már előttem ; nemcsak 

 tudós voltál — tanítottál jósággal szeretettel. Fogadd szívesen a babérkoszorút, 

 hervadhatatlan az, mint a Te tudásod, melyet megosztottál velünk. .Jóságodért 

 nem ajánlhatunk mást cserébe, mint szívből jövő szeretetünket, mely hervad- 

 hatatlanabb minden babérkoszorúnál. Isten éltessen és áldjon meg minden 

 jóval, úgy. amint megérdemled ! 



A tanítványok lelkes ünnepébe méltó módon illeszkedett bele 

 SzoNTAGH Tamás dr. földtani intézeti aligazgatónak, a Magyarhoni Föld- 

 tani Társulat alelnökének üdvözlése, ki a földtani intézet és a Társulat 

 nevében lelkesítő szavakban üdvözölte az ünnepeltet, aki pályafutását 

 a földtani intézetnél kezdte s a földtani társulatnak titkára, alelnöke, 

 majd hat éven át elnöke is volt. 



Az ünnepelt tudós meghatva mond hálás köszönetet a szeretetnek 

 ilyen meglepő megnyilvánulásáért. Hangsúlyozza, bogy sohasem volt a 

 szónak mestere, de ezekben a percekben különösen ne várjanak tőle 

 ékes szavakat. Ehelyett — mondta — mesélni fog, mesét mond eddigi 

 pályafutásáról s minden mesének tanulsága is lévén, hiszi, hogy az ö 



