A VILLÁNYI ÉS BÁNI HEGYSÉG GEOLÓGIAI VISZONYAI. 693 



Röviden felsorolt tektonikai megfigyeléseim arra a következtetésre 

 vezetnek, hogy a Villányi hegységet a diszlokációs erők körülbelül három 

 föperiodusban építették fel. Mint már fönnebb érintem, a mezozoós- 

 rétegek a mediterrán előtt billentek ki vízszintes helyzetükből és e 

 diszlokációt, amelyet az Alpokéval egyidősnek gondolok, a Pécsi és 

 Villányi hegj-ség közt fekvő vidék lesüllyedésére vélem visszavezethetni, 

 utóbbinak tagozódásában a Fazekasbodai gránithegység folytatását téte- 

 lezem fel, amely gránithegység lesülyedhetett, miközben az ezáltal gya- 

 korolt nyomás a Villányi hegységet felemelhette. 



Az új hegység utóbb DK — ENy irányban összepréselődhetett és 

 reátámaszkodott a besülyedt gránithegységre (a VIII. tábla L, II. szel- 

 vénye). Ilyen reátámaszkodásra vallanak a pikkelyek keleti végein ész- 

 lelhető rétegredukciók és áttolódások, valamint egyes rétegeknek kisaj- 

 tolódása, illetve kiesése. A pikkelyek nyugati végződéseinek déli ii-ányú 

 elhajlását a főcsapásiránytól szintén ilyen oldalnyomásra vezetem vissza, 

 amelynek kapcsán a harántos törésvonalakba ütköztek és elhajlítást szen- 

 vedtek. Bár a transzverzális és horizontális eltolódások már a legrégibb 

 képződése idejében is megbolygathatták a hegységet, ezek túlnyomó be- 

 következését mégis a legfiatalabb, harmadik, pliocén-pleisztocén diszlo- 

 kációs periódusba helyezem. Számtalan ilyen eltolódást figyeltem meg a 

 Villányi hegységben. A mellékelt tektonikai térképvázlatomon csak a 

 lényegesebbeket tüntettem fel, amelyeket egyrészt Hofmann, másrészt 

 saját térképezésem alapján megállapíthattam. E transzverzális eltolódá- 

 sok még sok részletes vizsgálódást és kutatást igényelnek. 



A Báni hegységnek — úgy látszik — a középmiocénkorban tör- 

 tént vulkáni kitörések vetették meg alapját. Az erupciók védelmül és 

 támaszul szolgáltak a később lerakódott mediterrán-rétegeknek az erózió 

 és defláció ellenében. A mediterránrétegek csapása szintén K — Ny-i irá- 

 nyú, de északi 30 — 3ü°-os dőléssel, ellentétben a Villányi hegységben 

 tapasztalt déh irányú dőléssel. Ilyen erős kibillenésük itt is fiatalkorú 

 besülyedésekre vezethető vissza. Ezt a hegységet is sok horizontális és 

 transzverzáhs eltolódás töri össze ; bizonyítékaik a mély völgyek, ame- 

 lyek nem tisztán eróziós jellegűek. Az eltolódások és törések, miként 

 a Villányiban, úgy a Báni hegységben is igen különböző korúak ; a 

 harmadkortól kezdve napjainkig valószínűleg folytonosan keletkeznek 

 ilyenek. A legtöbb jel arra vall, hogy besülyedésekkel, a legújabbak épen 

 az Alföldnek lassú beszakadásával hozhatók kapcsolatba. 



Nem csekély figyelmet érdemelnek munkaterületem deflációs és 

 abráziós jelenségei is. 



ügy a Villányi, de különösen a Báni hegység arculata jellegzete- 

 sen fensíkszerű. A villányi Mészhegy argovien-oxfordien mészköve a 

 lösz lefedésénél erősen karsztos nyomokat mutat, mint az 50. ábrabeli 



