IRODALOM. 74-1 



zó'dmény, anélkül, hogy kénytelenek lennénk, iizt a mediterránba számítaui. 

 Primics is említi a kvarcporfir tufáját e vidéken, de szerinte a mediterrán 

 üledék ezt beborítja és belőle csak keskeny sávokat enged látni a Svregyel 

 északi és a D. Ursoj északkeleti oldalán. Ha pedig Pálfy még azt állítja, hogy 

 a «rhyolith»-nak apró foltjai a mediterrán üledék között (Tresztya vidékén) 

 áttöréseknek tekintendők (70. old. «a rhyolith mindenütt a mediterránt 

 áttörve jelenik meg»), akkor hiányzik a bizonyíték, hogy itt csakugyan áttöréssel, 

 nem pedig a denudatio folytán előbukkant apró részletekkel van dolgunk. 



Ismétlem, hogy a mondottakkal nem ak.irom Pálfy felfogását egyszerűen 

 visszautasítani, hogy az enyémet fenntarthassam, hanem csak a kérdésnek újabb 

 és behatóbb megvizsgálását szeretném megindítani. 



3. A nayyáyi (jlaiich. Ezt a sajátságos képződményt, mely minden 

 szakembernek, aki a nagyági bányát meglátogatja, azonnal feltűnik, monog- 

 ráfiámban részletesen leírtam és keletkezését megmagyarázni igyekeztem. Leírá- 

 som helyességét a későbbi írók, ú. m. Semper és Pálfy elismerik, de magya- 

 rázó kísérletem ellen mind a két szerzőnek van kifogása, még pedig nem minden 

 ok nélkül, amint látni fogjuk. De sajátságos, hogy emellett a két szerző egy- 

 mással ellentmondásba kerül, midőn Semper (p. 18.) azt mondja: (tinkey's 

 Setzungsrisse hátten daher in den Deckenergüssen, nicht aber inmitten der 

 Eruptionsspalte aufreissen müssen, wáhrend die Glauchgánge tatsáchlich nur 

 auf die letztere beschrankt blieben.n Pálfy ellenben : (p. 52.) « Magában a vul- 

 káni csatorna belsejében, az üde zöldködacitban sohasem láttam glauchot». 



Abban viszont egyetértenek, hogy a glauchhasadékok keletkezését mind- 

 ketten ugyanannak a tektonikai folyamatnak tulajdonítják, mely az éretelérek 

 hasadékait is előidézte. En pedig azért kerestem más okozót, mert a glauch- 

 hasadékok szabálytalansága, irányuk és kiterjedésük bonyolódottsága és végre — • 

 amit ama szerzők nem is említenek - az ércteléreknél régibb voltuk más 

 magyarázatot látszott követelni, a legközelebb fekvő feltevés pedig az volt, 

 hogy az óriási kőzettömeg a harmadkori üledék lágy rétegei fölött és között 

 megdermedve saját súlyánál fogva belsejében össze-vissza repedezett, mint 

 valami ingatag talajra épült fal vagy töltés. Meglehet, hogy ez a feltevés nem 

 helyes, de aki mást állít fel, mindenesetre köteles figyelembe venni, hogy a 

 glauchtelérek kivétel nélkül idősebbek az ércteléreknél és hogy hálózatuk alaki 

 kifejlődése egészen más mint emezeké, melyek között minden zűrzavar mellett 

 is két főirányt ismert fel Pálfy, épúgy mint én. Sajátságos, hogy mind a két 

 szerző, Semper és Pálfy, kétféle glauchot ismer, avval a különbséggel, hogy 

 Semper a legvékonyabb elágazásokat, Pálfy pedig a legvastagabb glauchkép- 

 ződményeket különíti el a valódi glauchtól. Az elsőt illetőleg már maga Pálfy 

 kimutatta, hogy Semper a vékony kovandzsinórokat tévesztette össze a glauchhal. 

 Ha pedig Pálfy a vastag glauchképzödményeket cúszapos dacitbrecciáuak» 

 (51. old.) nevezi, nem tudom mily más nevet adhatna, a szerinte valódi, véko- 

 nyabb glauchteléreknek. Mind a két esetben csak üregről vagy hasadékról 

 lehet szó, melyet nyomban betöltött a felszakadás pillanatában képződött 

 kőtörmelék és a valahonnan benyomuló finom iszap, mely esetleg a mélyebb 

 szintekből is ragadhatott magával kőzettörmeléket, nevezetesen agyagpalát. Hogy 



