IRODALOM. 747 



megszűnik, az izzón folyó tömeg megmerevedik a lávaárban, valamint 

 a hasadékban is. Az utóbbi tömegnek alakja akkor nem kerek átmet- 

 szetű kürtöalak, hanem vastag, függőleges fal, vagyis deik lesz és a 

 kiömlött lávaár vele összefüggésben maradhat. Azok a fatörzshöz ha- 

 sonló, fölfelé néha elágazó kürtöalakok, melyeket Pálfy ábrázol, némely- 

 kor ugyan előállhatnak, de korántsem vehetők általános szabálynak. 

 Egyáltalán a vulkáni kitörésnek alapfeltétele nem a kráter, hanem a 

 magmáig lehatoló hasadéli és a magma minőségétől, talán főleg víz- 

 gőzének bőségétől függ, hogy a hasadék fölött egyes pontokon a kilökött 

 törmelékes anyagból tölcséres kúp épüljön föl, vagy pedig, hogy a 

 kevésbé exploziós láva az egész hasadék mentén felnyomulj ou és folyé- 

 konyságának foka szerint vagy széles takaróalakban szétfolyjon vagy 

 vulkáni tömegekben megszilárduljon. Az első esetben sztratovulkánokat 

 knpunk, váltakozó tufa- es brecesiarétegekkel, lávaárakkal, dykekkel és 

 esetleg a kráter csatornájában megrekedt kürtőkitöltésekkel. A második 

 esetben vulkáni tömegközetből álló dombsorokat kapunk rövid, vastag 

 lávaáiakkal vagy hosszúra nyúló árakkal és takarókkal, de kürtőalakok 

 nélkül. Természetes, hogy a kifejlődésnek ezen szélsőségei között a 

 vegyes- és átmeneti alakulásoknak egész sora képzelhető. Pálfy többször 

 hangoztatja, hogy az Érchegység harmadkori vulkánjai mind sztratovul- 

 kanok, holott épen a Csetráshegység keleti részében, ahol tufa és l)reccsia 

 alig számbavehető meunjnségben található és a lávaárak mint rövid, 

 vastag előfokok közvetlenül a középső tömegekhez csatlakoznak, inkább 

 a kumulovulkánok tipusa látszik kifejlődve. Nyugot felé, a Kőrösvölgy 

 vidékén már nagyobb szerep jut a tufarétegeknek és messzebbre nyúló 

 lávaáraknak, ott a szerző felfogása talán határozottabb támasztékot talál ; 

 de a Nagyág vidékét illetőleg nem látom igazoltnak azt a tektonikai 

 képet, melyet a szerző róla vázol. 



Érctelérek és ércvezetés. Föntebb a szerző saját szavaival idéztem 

 azokat a tapasztalati szabályokat, melyeket ö az Erdélyi Erchegységben fel- 

 fedezett és a leírásban minden báuyahelynél kimutatni igyekszik. Ha az írásban 

 és rajzban feltüntetett bányaadatokat átvizsgáljuk, kétségkívül sok példára 

 akadunk, melyek ezeket a szabályokat igazolják ; nevezetesen a Euda, Valeamori, 

 Felsö-Kajanel, Verespatak stb. bányatérképein sokszor látjuk, hogy az érctelérek 

 ea kitörési esatornáko szélein haladnak, vagy még inkább két csatorna érint- 

 kezésén fellépnek és hogy érctartalmuk a csatornák tőszomszédságában mutat- 

 kozik leggazdagabbnak. De nem lehet tagadni, hogy ugyancsak a közölt bánya- 

 térképeken számos kivétel is látható, midőn a telérhasadék nem a csatorna 

 szélén van, hanem annak kellő közepén keresztül vág, másrészt pedig sok telér 

 a csatornát nem is érinti, hanem a nlepelképződménybeui) van, sőt sokszor 

 egész idegen kőzetbe, melafirba, kárpáti homokkőbe vagy mediterrán üle- 

 dékbe lép át. Ezt különben a szerző maga is elismeri, de hozzáteszi, hogy a 



49* 



