748 IRODALOM. 



csatornák belsejében a telérek rendesen igen szegények és a másnemű kőzetben 

 is csak a csatorna szomszédságában tartalmaznak gazdag érceket. A nagyági 

 bányaviszonyok ábrázolásában feltűnik, hogy igen sok nemes telér nem erősíti 

 meg a PÁLFV-féle szabályt, amennyiben nem a szerző által kijelölt csatornák 

 szélén haladnak, hanem inkább azok kellő közepén vannak, p, o. a Magdaléna, 

 a Margaret, a Valódi Nepomuk, a Longin-teléreknek és az Elöfekvöknek nagy 

 része, mások pedig, mint p. o. a Kartauzi nagyon messze esnek a kűrtóTitől. 

 Vannak azonban itt is telérek, melyek a szabályba jól beilleszkednek, p. o. az 

 első Longin és a valódi Előfekvő, az Anasztázia, a 3. Nepomuk stb. 



De próbáljuk meg mostan ezeket a telérviszonyokat a PÁLFY-féle csatorna- 

 hipotézis nélkül megvizsgálni. 



Láttuk, hogy Pálpy a csatornák körülírását elsősorban a kőzet kemény- 

 ségére alapította. A dacit keménysége a mi esetünkben egyértelmű frissesé- 

 gével : minél mállottabb a kőzet, annál puhább. A nagyági dacitot háromféle 

 mállási vagy bomlási folyamat érte, amint annak idején (1. Nagyág, 48. 1.) 

 kimutattam, ú. m. a légkörbeliek okozta külszíni mállás, mely azonban 

 helyenként, a repedések mentén elég mélyen behatol a tömegbe, a z ö 1 d- 

 kövesedés, mely vulkáni utóhatásnak tulajdonítandó és az eredeti közetet 

 ugyan lényegesen módosította, de amellett tulaj donképen nem lágyította, sőt 

 bizonyos tekintetben tömörebbé és szívósabbá tette ; végre a kaoliuosodás, 

 melyet én már akkor a telérekből származtattam, amint az újabb írók (Beck, 

 Bergeat) is tesznek. A kaolinosodás, mely elsősorban a kőzet főtömegét, a föld- 

 pátot támadja meg. a bánya mélyében a kőzet lágyításának fő- és úgyszólván 

 egyedüli oka, minthogy a külszíni máUás rendesen nem hatol le ily mélyre, a 

 zöldkövesedés pedig, magában véve, nem hat így. 



A nagyági bányákban láthatjuk, hogy a kaolinosodás nemcsak a való- 

 ságos, nemes érctelérekből, hanem gyakran azokból a finom pirites erekből is 

 kiindul, melyeket a bányászok kovandzsinóroknak (Kiesschnüre) neveznek. 

 Hiszen valószínű, hogy a kaolinosodás előidézője épen a kovandok oxidációja, 

 illetve az ezáltal képződő kénsav. így tehát feltehetjük, hogy a dacittömeg, 

 ha eredetileg egynemű volt is, ott a hol sok kovandos ér és érctelér hasítja 

 át, kaolinos áUapotba jut, meglágyul és felveszi azt a minőséget, melyet Pálfy 

 a lepelképződménynek tulajdonít; ahol pedig kevés vagy csak igen keskeny és 

 nem nagyon érces telér hasítja át a tömeget, ott megtartja eredeti szilárdságát, 

 akár normális, akár zöldköves állapotban. 



Ezzel egybeállíthatjuk a nagyági bányásznak azt a tapasztalatát, mely 

 szerint az érctelér legjobb a közepes keménységű zöldkődacitban. azaz olyan 

 kőzetben, melyben a kaolinos bomlás már megkezdődött, de még nem haladt 

 a teljes elbomlásig ; a nagyon kemény kőzetben a telér összeszorul és kevés 

 ércet tarlalmaz ; a túlságosan bomlott egészen kaolinos, lágy anyagban pedig 

 a telér rendesen szétfoszlik és szintén elszegényedik. Ennek a tapasztalatnak 

 helyességéről számos esetben meggyőződtem, a jelenség magyarázatát azonban 

 nem a mellékközet befolyásában keresem, mint a bányászok, hanem ellen- 

 kezőleg a mellékkőzet állapotát a telérhasadékok sűrűségéből, vastagságából és 

 tartalmából vezetem le. 



