7(i6 Dl HILLEBRAND JENŐ 



végleg el fogja dönteni a kérdésben forgó rétegeknek korát. Ez azért volna 

 fontos, mivel a moustérien és aurignacien kor faunája egyáltalán nem tüntet 

 fel különbségeket. A moustérienuek vagy aurignaciennek igazi vezértípusai 

 hiányoznak még eddig, de mivel a félsö szintekből két penge került ki (IX. tábla 

 '4. ábra), amelyek köröskörül sűrűn s merőlegesen vannak sziláiikolva,' 

 ahogy ezt majdnem kivétel nélkül csak az aurignacien korban szokták volt 

 csinálni, s mivel a többi paleolítek megmunkálási módja is teljesen megegye- 

 zik a Szeleta-barlangnak határozottan aurignacienkoru kőszerszámaival, én 

 ezt a réteget az aurignacienbe utalom, még pedig a moustérienre emlékeztető 

 típusoknak gyakori előfordulása alapján inkább annak alsó szakaszába. Úgy- 

 mint a Szeleta-barlang hasonló rétegeiben, itt is uralkodnak a csenevész szako- 

 cák. Alakjuk és nagyságuk itt is nagyon variál, egyik másik darab, eltekintve 

 a merőleges aurignacien retusoktól, nagyon emlékeztet még oen miniatureo 

 chelléen formákra (IX. tábla 16. ábra), mások pedig elvesztették már szi- 

 metrikus formájukat Különösen érdekes két a végletekig elcsenevészedett, de 

 szimmetrikus s már pikkelyes szilánkolással nagyon szépen megdolgozott két 

 szakócza (IX. tábla 12. ábra) a felsőbb szintekből s amelyeknek a tehni- 

 kája már a solutréen babérlevelek tehnikájára emlékeztet. Egyik-másik alak 

 pedig nagyon hasonlít durvábban kidolgozott babérlevélformákra (IX. tábla). 

 Itt tehát megismétlődnek a Szeletában tett megfigyelések, hogy t. i. az aurig- 

 nacien rétegekben a tipikus csenevész szakócák mellett egyes solutrei babér- 

 levéltipusokhoz vezető formák lépnek fel. Ennek, továbbá annak alapján, hogy 

 nálunk a nyugati lelőhelyekkel szemben a csökevényes szakócák nem vesznek 

 ki az aurignacien korban, már a múltkori alkalommal arra voltam bátor 

 következtetni, hogy nálunk a solutrei babérlevél a szakócából fejlődhetett ki, 

 amely felfogást Kadic Ottokáb barátom is osztja. Ha ezt végleg sikerülne 

 liebízonyítani, paletnológiai szempontból rendkívül érdekes lenne, mivel el)ből 

 egyúttal az is következnék, hogy a nyugati eddig klasszikusnak tekintett 

 solutrei babérlevéltipusok ami vidékünkről jutottak oda az innen szerteszét 

 vándorló törzsek révén. így aztán érthető volna az a körülmény is, hog3' mért 

 nem lehet a nyugati lelőhelyek alapján e két formát egymásból levezetni. 

 Mig ott t. i. már a mousteri korban kevés kivétellel kivesztek ezek a formák, 

 addig a mi vidékeinkre vetődött egyik-másik néptörzs fentarthatta és folytat- 

 hatta ezeknek a típusoknak készítését, amig meg nem születtek nálunk az 

 aurignacienkor derekán a solutrei babérlevélformáknak a prototípusai (IX. tábla 

 6. ábra), amelyek a solutrei-kor elején tipikus babérlevélformájú lándzsa- 

 hegyekké fejlődtek. Ha ez a feltevés végleg beigazolódnék, úgy bizonyos csak 

 egyoldalúan s csak a széleken megdolgozott formák, melyeket a nyugaton eddig 

 mint a solutrei babérlevélalakok prototípjeít tekintették, elvesztenék termé- 

 szetesen ilyetén jelentőségüket s inkább a tipikus babérleveleknek, vagy eset- 

 leg a La Quinai dupla hegy utolsó maradványának kellene tekinteni. Ezekből 

 egy-kettő a Szcleta barlangból is kikerült, még pedig már a tipikus babérlevél- 



^ Ezt a kifejezést Bei.i.a T,a.ios jele-; urlií olú^Misniik MJiiiilntára használom a 

 «retus» szó helyett. 



