56 A. Luther, Land- och sötv.-gastropoder i Finland. 



der; Monrepos i murkna stubbar (A. J. S.). — Ta. Tammela: 

 Mustiala (G. Grotenfelt) (c. 60° 45' n. br.). 



Enl. Westerlund i Sverige till 64° n. br. I Ryssland 

 norrut åtminstone till Reval. 



Arion suhfiiscus Dr. 



Midd. p. 424. — Nord. & Nyl. p. 2 och 3. (A. äter, A. fascia- 

 tus). — Nyl. Bidr. p. 130 (A. äter, A. fasciatus)- — Kesslerp. 71. -- 

 Malm p. 78 [Lochea alba). — West. Exc.-f. p. fl (A. äter) och p. 10 [A. 

 fuscus). — Faune mal. aret. p. 1 (sep.). (A. subfuscus). — Synops. p. 4-0 

 {A. rufus et var. fuscus). — Renvall Medd. Soc. F. et F. f. H. 19, p 21. 

 — Simr. Finn. Nacktschn. p. 40. — Nacktschn.-f. d. russ. Reiches p. 259. 



Utbredd öfver hela området och allmän uti större delen 

 af detsamma. Sparsamt uppträdande endast i Lappland, men 

 äfven der den allmännaste snigeln. 



Förekommer företrädesvis i skogar (såväl barr- som löf- 

 skog) men äfven på allehanda öppna marker, t. ex. åkrar, ru- 

 dera. Anträffas mycket ofta på svampar. 



Anm. Ehuru det ligger på sidan om ämnet, tillåter jag 

 mig att här omnämna följande iakttagelse, hvilken visar, att A. 

 suh fuscus icke uteslutande håller sig till svampföda (Jämf. Sim- 

 roth: Naturg. d. Nacktschnecken Deutschl. Zeitschr. f. w. Zool. 

 Bd. 42. p. 286). Under min vistelse i Konginkangas lät jag 

 några gånger barnen i ett torp i källaren under stugans golf åt 

 mig insamla Arion subfuscus var. bruJineus och Agriolimax Icevis 

 f. perversus, hvilka båda i mycket stor mängd förekommo där- 

 städes. Båda arterna höllos uti samma flaska och fingo kvar- 

 blifva där tills jag kom hem, hvilket vanligen skedde om ett 

 par timmar. Mycket ofta fann jag då bakkroppen af Agriolimax 

 skadad, och vid närmare efterseende såg jag, att Arion nästan 

 regelbundet, då den var i tillfälle därtill, anföll Agriolimax 

 Icevis och om den fick vara ostörd åt upp den nästan helt och 

 hållet, så att vanligen endast skölden blef kvar. I regeln bör- 

 jade den med att afgnaga bakkroppens spets, hvarpå den små- 

 ningom åt allt vidare. Offret syntes i början knapt märka nå- 

 got däraf, och började först efter en stund att långsamt krypa 

 bort, hvarvid Arion ibland följde efter, hela tiden ätande, till 

 dess att Agriolimax inälfvor föllo ut. Först då sammandrog 

 sig den senare hastigt och förblef sedan i samma ställning. 

 Ett sådant fullständigt uppätande förekom dock sällan; oftast 

 fick offret ostördt krypa bort, sedan kroppens bakre spets 



