16 



sig paa "slak is". Den har da lettere ved at naa våndet, end hvis: 

 "ungfangsten" ligger paa store, sammenhængende isflager. Modei-- 

 kjærligheden er overordentlig stor hos p. g., og det hænder ofte, en 

 hun springer op paa isen for at forsvare sin unge, selv om den straks 

 ved synet af baaden har styrtet sig i våndet. Efter 14 dages forløb 

 ophører skindet paa ungerne at være "haarfast", store partier haar 

 falder væk, den er nu graa med mørkere ryg, og dens værdi bestaar 

 udelukkende i spækket. Allerede meget tidlig formaar ungen at samle 

 sig føde ; men er moren forsvundet kort efter fødselen, dør enten un- 

 gen straks, eller den udvikler sig til "troldsæl" ligesom forkrøblede 

 unger af phoca foetida, ringsælen. Mens klapmytsen er storæder af 

 torsk, helleflynder (kveite) og rødfisk (ue-r), nøies p. g. med tarveligere 

 føde, smaa krebs af slegten gammarus (tanglopper), mollusker og kors- 

 trold. 



Det er ikke mange dage, sælfangerne faar til at drive fangsten, 

 allerede 8de eller 10de april gaar ungerne i våndet; hunnerne, som 

 alle nu er parrede igjen, søger til havs (hunnerne lader sig kun be- 

 dække af én han, coitus foregaar paa isen), og bannerne vandrer i store 

 flokke nord- og østover, og sælfangerne følger dem for at kunne tåge 

 del i "hansælfangsten". Hansælen af p. g. er overordentlig sky; paa 

 sine vandringer nordover hviler den sig af og til ; men synet af en 

 baad eller et enkelt skud kan bringe hundreder af dem til at styrte 

 sig fra isen ud i våndet. Men har den først naaet det sted, den vil 

 være, hvor den samler sig i titusindvis, bliver den efterhaanden ret 

 spag, og der kan da tåges flere tusind i løbet af faa dage. Hanner og 

 hunner er altsaa adskilte den øvrige del af aaret ; næste foraar op- 

 søger hunnerne atter passende is ; bannerne opsøger dem (sælfangerne 

 følger altid stimer af hansæl i våndet for at finde fangsten), og kreds- 

 løbet begynder igjen. Nordmændenes fangst paa p. g. kan vistnok 

 regnes begyndt 1820. De to Mænd, der særlig har drevet denne fangst 

 med energi, og som derfor ikke maa glemmes i Norge, er Svend Foyn 

 fra Tønsberg og Castberg fra Sandefjord. Da det antal skuder, der 

 nu driver fangsten, kun er -^ af det oprindelige antal, og da et enkelt 

 aar endogsaa ingen af sælfangerne paa grund af vanskelige isforhold 

 kom i ungfangsten, vokser bestanden af grønlandssæl for tiden, selv 

 om den aldrig vil naa sin oprindelige størrelse. 



