25 



man ikke kan forundre sig over det, naar denne foreteelse allerede 

 spiller en rolle i Reinecke Fuchs' dyresaga. Vi skal tilslut tilføie et 

 en tid lang morgen og aften frastjaalet sin mad af kraaker ; tænder- 

 tilfælde, som Thompson fortæller om en fangen abe. Denne blev 

 skjæring og andre tegn paa uvilje formaaede ikke at forjage de dristige 

 madrøvere. Saa syntes aben en morgen at være meget syg : Den 

 lukkede øinene og lod hovedet synke. Tilslut væltede den sig paa 

 jorden som i dødskamp, indtil den var kommet lige bort til madskaa- 

 len. Her befandt sig endnu en kraake, som ikke i mindste maade lod 

 sig forstyrre i sit maaltid af den tilsyneladende døende abe. Men 

 pludselig greb aben efter fuglen og straffede den for dens tyveri ved 

 at rive ud dens flyve- og halefjer. 



Dette sidstnævnte eksempel viser paa det tydeligste, at aben her 

 handlede efter en forud udkastet plan. Men da en vis abstraktions- 

 evne er uundværlig hertil, saa vil man ikke kunne komme bort fra, at 

 man maa tilskrive aben og samtidig ogsaa ræven, der handler paa en 

 lignende maade, et vist om end ogsaa beskedent maal menneskelignende 

 fornuft. Anderledes kan man maaske bedømme de øvrige eksempler. 

 I dem handles der vel ikke om en frivillig skindød ; meget mer er 

 dyrene sandsynligvis stive af skræk. For denne anskuelse taler der- 

 næst den kjendsgjerning, at de forskrækkede skabninger ofte vaagner 

 paa en tid, da de endnu paa- ingen maade er i sikkerhed, eller at de 

 som proctotretus multimaculatus ved fortsat plagning pludselig vaag- 

 ner. Heller ikke den hos ulven iagttagne skindød behøver paa nogen 

 maade at have været en bevidst foreteelse. Blinkningen med øien- 

 laagene, som man saa ofte har iagttaget i hypnotisk søvn, kan ikke 

 gjælde som kriterium paa bevidsthed. Saa meget vigtigere er abens 

 evne til at anstille sig død : Den tjener som sikkert bevis paa eksi- 

 stensen af en dvreintelligens. 



For arkæologerne? 



Af dr. Hans Reusch. 



Lige ved veien oppe paa Haukelifjeld, saavidt erindres nær ved 

 Ulevaa fælæger, er der en merkelig sten, hvoraf der nedenfor meddeles 

 et billede. 



Bergarten er blaakvarts. I stenens overflade er der tre smaa, 

 jættegryd"eagtige fordybninger af størrelse og form som indsiden af 



