35 



væsentlig stationær, med nogen aftagen, under hele den sidste halv- 

 part af det attende aarhundrede, og det er ikke før i begyndelsen af 

 næste, at vi støder paa beretninger om en sikker variation. 



Bondhusbræen skred saaledes i 1807 frem, men allerede fem aar 

 efter var den i tilbagegang. Ved sammenlignende studier af bræerne 

 i Jotunheimen har jeg fundet, at den ytre af de to skuvrander, man 

 der som regel støder paa, bliver at henføre til begyndelsen af det nit- 

 tende aarhundrede ; om den saa der betegner en mere udpræget frem- 

 rykning eller om væsentlig kun en stagnation, er endnu ikke helt af- 

 gjort, skjønt det sidste synes det mest sandsynlige. I denne forbin- 

 delse er det af interesse at erindre, at Briickner angiver en kold og 

 fugtig periode 1806—20. 



Efter en forholdsvis høi bræstand i begyndelsen af aarhundredet 

 følger saa en periode med udpræget tilbagegang af bræerne. Allerede 

 forud for den ovenfor omtalte aftagen af Bondhusbræen finder vi 

 Vargas Bedemar omtale en tilbagegang af bræerne ved Holandsfjord. 

 Og i 1813 støder vi saa paa den første beretning om et udbrud af 

 Dæmmevand — nok et tegn paa en begyndende aftagen af bræerne. 



Biskop Neumann meddelte 1819 nogle oplysninger om bræerne 

 i Fjærland, og endskjønt de ikke netop udmerker sig ved nogen stor 

 nøiagtighed, viser de dog en meget betydelig tilbagegang af samtlige 

 bræer siden den store fremrykning i det foregaaende aarhundrede. 

 Aaret 1820 beretter Neumann om en betydelig ødelæggelse i Vesle- 

 fjordsdalen; denne ødelæggelse foraarsagedes ved et større udbrud af 

 Skadevandet, saaledes fuldstændig et sidestykke til det nogle faa aar 

 iforveien indtrufne udbrud af Dæmmevandet. 



Som et eksempel paa denne periodes bræaftagen kan vi følge 

 Nigardsbræens forandringer. Bohr angav 1820 afstanden fra "grøn- 

 aarenes" moræne til bræens nedre ende at være 542 meter, og sam- 

 tidig vist© de bare omgivelser en aftagen i mægtighed af 63 meter. 

 Kun et par aar senere angav Neumann afstanden mellem ovennævnte 

 moræne og bræenden til at være forøget med nok hundrede meter. 



Efter denne periode med en udpræget tilbagegang af bræerne føl- 

 ger derpaa ogsaa for vort lands vedkommende et fremstød i temmelig 

 nøie overensstemmelse med den af Briickner paaviste kolde og fugtige 

 periode 1831 — 55 og det tilsvarende af Richter angivne bræfremstød 

 1835, idet en beretning om Nigardsbræen fortæller, at denne bræ i 

 aarene nærmest før 1839 rykkede frem, medens den i sidstnævnte aar 



i 



