106 



for eggene. Thi om nogen virkelig redebygning er der ikke egentlig 

 tale. Viben kradser eller trykker kun en liden fordybning i jordbun- 

 den, dersom den ikke finder en liden naturlig sænkning i græstorven, 

 som den anser for brugbar i dette øiemed, og den gjør sig i regelen 

 ingensomhelst uleilighed med udforingen, uden forsaavidt den lige i 

 redens umiddelbare nærhed skulde finde nogle visne græsstraa eller 

 fine rødder, som den rugende hun kan naa med nebbet, og som den da 

 anbringer omkring kanterne, hvorfra de efterhaanden falder ned paa 

 bunden af fordybningen. Her kan der tilsidst ligge et forholdsvis 

 tyndt og løst lag af disse materialer samt en og anden f jer fra fuglens 

 eget bryst. Jeg har dog flere gange fundet eggene liggende i den bare 

 fordybning paa selve myrjorden, uden at der fandtes et eneste stråa 

 som underlag. 



Eggene, som er aldeles pæreformede, har hos os sædvanlig en mid- 

 lere længdo af ca. 45 mm., og deres største bredde er gjennemsnitlig 

 ca. 36 mm. Fai-ven, som er noget varierende, er sædvanlig olivengul 

 til brunlig med større eller mindre sorte eller sortebrune pletter, som 

 ofte er tættest samlede omkring den brede ende. Deres udseende er 

 i almindelighed saa lig underlaget eller omgivelserne, at man, idet 

 man kommer hoppende fra den ene torv til den anden ude i blød- 

 myren, maa se sig temmelig godt for, om man ikke skal komme til at 

 træde lige op i dem. I denne lighed ser vi en tydelig tilpasning efter 

 de ydre forholde, hvilken har til hensigt at beskytte eggene mod for- 

 skjellige røvere, særlig kraakerne, som altid søger at passe sit snit, 

 naar de rugende fugle for en kort stund er nødt til at forlade rederne 

 for at søge næring og bevægelse. 



Sædvanlig finder man i en rede 4 eg, der altid er saaledes ord- 

 nede, at deres spidse ender vender ind mod redens midtpunkt. Her- 

 ved kommer de nemlig til at indtage den mindst mulige plads, og fug- 

 len har da lettest for at kunne dække dem under rugningen. 



Tingerne klækkes i slutningen af mai eller i de første dage af juni. 

 De er allerede, naar de kommer af egget, helt dunklædte og tager sig 

 overordentlig nydelige ud, naar de sammen med moderen løber om- 

 kring mellem torv og tuer, hvormed deres "gulbrune farveklædning 

 stemmer i den grad overens, at det bliver overordentlig vanskeligt bar© 

 at faa øie paa dem, særlig om de ikke er i bevægelse. 



Sommeren 1897 havde jeg en af de første junidage anledning til 

 at iagttage et kuld nyklækkede vibeunger paa my r erne ved Skjold, 

 ca. 1 mil syd for Bergen. Det var en hed dag, da jeg med mit insekt- 



