108 



allerstørste vigtighed, for at de forønskede virkninger skal kunne op- 

 naaes, da et dyr, som bevæger sig, temmelig let røber sin nærværelse 

 selv i den bedste forklædning. Derfor finder vi gjerne dette instinkt 

 udviklet hos de fleste af de arter, der har en mere eller mindre illude- 

 rende farveklædning. Det er saaledes almindelig bekjendt, at kyllin- 

 gerne til vore vild© hønsefugle bærer sig ad paa lignende maade, naar 

 moderen opskræmt ser sig nødsaget til at gribe til vingerne. Disse 

 kyllinger er da istand til at skjule sig saa godt iblandt lyngen, at man 

 endog efter flere timers ihærdig søgning ser sig nødsaget til at maatte 

 opgive at finde spor af dem, og det trods man kan høre dem pibe om- 

 kring sig til alle sider. Paa Askøen ved Bergen saa jeg ogsaa i juni 

 1898 ungerne til den almindelige rødbenede sneppe (totanus ca- 

 1 i d r i s) skjule sig paa samme maade mellem stene, og illusionen var 

 her næsten endnu mere fuldstændig. 



Imidlertid blev vibeparrets stadig dristigere anfald efterhaanden 

 saa plagsomme, at jeg fandt det klogest at fjerne mig lidt fra ungerne, 

 hvad der var saa meget sterkere opfordring til, som de smaa, naar de 

 saaledes er overladt til sig selv, sandsynligvis føler sig meget ængste- 

 lige. Dette fremgaar dog ingenlunde tydelig af deres udseende. De 

 sidder tvertimod rolig og ser paa iagttageren med klare, runde øine, 

 og den sammenhugede stilling er ganske vist rent instinktiv. 



Overfor firbenede fiender f. eks. hunde og katte og tildels ogsaa 

 overfor mennesker forsøger viben ved forskjellige manøvrer at henlede 

 opmerksomheden paa sig og derved at bortlede den fra ungerne. Saa- 

 ledes slaar den sig ofte ned paa marken og tumler afsted med hæn- 

 gende vinger og med de snurrigste bevægelser, som om den var saaret 

 eller havde faaet vingeskade. Hunden eller katten løber da gjerne til 

 i den tro, at fuglen vil være let at faa tag i. Men vips skynder viben 

 sig foran fienden, lokkende den længere og længere bort fra ungernes 

 skjulested, for saa med et raskt sving og et skarpt kiii-vitt at sætte til- 

 veirs og flyve tilbage til sine forladte smaa. Disse manøvrer foretages 

 ofte med en forbausende virtuositet o^ er ganske interessante at iagttage. 



Naar ungerne hen i juli er bleven voksne, ligner de i flere hen- 

 seender mest sin moder. Baade er nakketoppen betydelig kortere end 

 hos den voksne han, og farven er mattere og mere overensstemmende 

 med de voksnes vinterdragt, særlig derved at overkroppens dækfjær 

 er kantede med gule bræmmer. Det er derfor let at kjende de om 

 sommeren klækkede fugle fra de ældre, med hvilke de paa eftersom- 

 meren og om høsten færdes sammen i større eller mindre flokke. 



