109 



Vistnok ikke paa noget andet sted i vort land møder vi viberne 

 i slige mængder som paa Jæderen, hvor de sammen med lerkerne giver 

 landskabet sit karakterpræg, hvad fugleverdenen angaar. Her kan 

 man om sommeren møde dem overalt, hvor man færdes, paa myrer og 

 marker, i ager og eng, ja endog i haverne. Naar larmen af de klir- 

 rende og skramlende slaamaskiner langt hen paa aftenen har lagt sig, 

 og store strækninger af bugnende eng ligger nedmeiet, indfinder vi- 

 berne sig i store flokke, løber i skaarene, hvor græsset ligger kastet 

 tilside i regelmæssige rader for hvert skaarskifte, tripper, plukker og 

 fraadser i insekter og regnorme, som i den dugfriske nat kommer frem 

 mellem de afhuggede græsstubber, hvor de er lette at se og god at faa 

 tag i. 



Vandrer man en saadan sommernat henover Jæderens engmarker, 

 flyver viberne op næsten for hvert tiende skridt, skjærer med de il- 

 somste vendinger gjennem luften over ens hoved, saa den dirrende 

 skarpe lyd af vingeslagene suser, ligesom naar man svinger en tynd 

 stok lynsnart gjennem luften. Med skarpe, gjennemtrængende kiii- 

 vitt ! farer de som rovfugle lige ned i ens ansigt, saa man ser sig nød- 

 saget til at bruge sin stok for at holde sig dem fra livet. Men de lader 

 sig ikke saa let skræmme ; i steile skraanende buer kommer de paany 

 farende, slænger sit skarpe skrig lige ind i ens ører for hurtig at svinge- 

 sig undaf, opad og til siden, idet man rask vender sig -for at svinge sin 

 stok efter de nærgaaende plageaander. I begyndelsen kan man blive 

 ordentlig nervøs af al denne staahei og denne uophørlige forfølgelse^ 

 som man er gjenstand for, lige til man stiger ind igjennem husdøren. 

 Men har man først vænnet sig til alt dette, maa man beundre den rask- 

 hed og livlighed og den elegante tumlende flugt, som er karakteristisk: 

 for disse smukke fugle ; man lader dem rolig svinge og boltre sig i den 

 vilde leg over mark og hei. 



Længere hen paa efteraaret, naar de afhøstede marker ikke læn- 

 gere kan yde dem den tilstrækkelige næring, trækker viberne ligesom. 

 de fleste andre vadefugle sig længere ud mod havet for i selskab med 

 en mængde af sine langbenede slegtninge at søge omkring i fjæren efter 

 alt, hvad brændingen kaster ind over stranden af spiselige smaadyr, 

 indtil endelig frosten indfinder sig, og flokkene løfter sine vinger for 

 at seile afsted over havet til fjerne, fremmede kyster. Sent forlader 

 de os, og allerede før vaarsolen har faaet rigtig magt, vender de atter 

 tilbage. 



