111 



det subfossile levninger af saadanne høiarktiske planter som : d r y a s 

 o c t p e t a 1 a, sal i x polaris m. fl., trængte den opfatning sig 

 frem, at der efter istiden først havde indvandret en arktisk flora til 

 Skandinavien, men at denne senere, eftersom klimatet blev varmere, 

 var bleven decimeret og tilbagetrængt mod nord og de høiere f j elde 

 af senere indvandrere. 



I 1875 fremsatte A. Blytt sin bekjendte teori om den norske floras 

 indvandring under 6 vekslende tørre og fugtige klimatperioder siden 

 istiden. Han støttede dette paa floraens nuværende udbredning i 

 Norge, sammenstillet med forekomsten af stubbelag i torvmyrene. 



I 1896 gav Gunnar Andersson en sammenhængende fremstilling 

 af sine tidligere undersøgelser og fra andre forskere temmelig afvi- 

 gende opfatning af særlig den svenske floras historie, støttet paa hans 

 vidtløftige studier over de i torvmyrene og ellex's opbevarede subfossile 

 plantelevninger. 



Naar nu en tysk docent i botanik fremtræder med en ny fremstil- 

 ling af den skandinaviske floras udvikling, skulde man naturligvis 

 vente, at dette ligesom forgjængernes støttede sig til særligei af ham 

 anstillede undersøgelser. Men dette kan ikke sees at være tilfældet; 

 han synes aldrig at have været i de skandinaviske lande. Han bygger 

 saaledes sine anskuelser om indvandringen af Skandinaviens flora ude- 

 lukkende paa litteraturstudier og studier over Mellemtysklands flora 

 i naturen. Den af Gunnar Andersson indførte omhyggelige og nøk- 

 terne, men besværlige undersøgelse af de subfossile rester, for deraf 

 at udlede tiden for plantearternes indvandring, falder naturligvis ikke 

 i forf. smag, mens han derimod lægger hovedvegten paa de biologiske 

 forholde, som kan tøies og tolkes, efter som det passer for hans 

 hypoteser. 



Angaaende Skandinaviens geologiske forholde under kvartærtiden 

 er forf. lidet kritisk, idet han dels har fulgt de tyske geologers resul- 

 tater fra Alperne, som slet ikke passer hos os, dels har han af de mange 

 skandinaviske hypoteser udvalgt saadant, som han syntes kunde passe 

 for sig, enten det har været vel begrundet eller ikke. Da han som en 

 uomtvistelig sandhed gaar ud fra dogmet om planternes skridtvise 

 vandring, maa han selvfølgelig lade landstrækninger hæve og sænke 

 sig paa den merkeligste maade, saaledes f. eks. naar han antager, at 

 store dele af Østersøen og Nordsøen siden istiden har været tørlagte 

 og bedækkede med skove. 



Det er ganske rigtigt, at en teori om den skandinaviske floras 



