N^AY 27 1901 



Lidt om de høie temperaturers kemi. 



Af Kr. Geelmuyden. 



En af det forløbne aarhundredes sidste triumfer er den række nye 

 opdagelser, som er gjort inden den kemiske videnskab derved, at be- 

 grebet ildfast, usmeltelig, helt har kunnet udslettes af det kemiske 

 leksikon. 



Tager man for sig en kemisk lærebog fra en 10 aar tilbage, vil 

 man ikke saa sjelden under beskrivelsen af stoffer og forbindelser 

 finde disse karakteriserede som usmeltelig e. 



Af saadanne stoffe, der indtil for kort tid siden ansaaes for ild- 

 faste, kan nævnes brændt kalk (Ca O), magnesiumoxyd (Mg O), chrom- 

 oxyd (Cr2 O3) 0. s. v. 



Disse stoffe lod sig ikke engang paavirke af det sterkeste ophed- 

 ningsmiddel, man dengang kjendte, nemlig knaldgasflammen. Heller 

 ikke kulstoffet var man istand til at smelte, hvor sterkt man end op- 

 hedede det.*) 



En. hel skare kemikere har beskjæftiget sig med dette problem : 

 at bringe kulstoffet over i vædskeform. Kunde dette realiseres, troede 

 man nemlig at have fundet veien til at fremstille kunstige diamanter, 

 som jo ikke er andet i kemisk henseende end krystalliseret kulstof. 



Det var ogsaa et lignende forsøg, som førte til de opdagelser, 

 som vi i det følgende skal se lidt nærmere paa. 



Den nu saa berømte franske professor Henri Moissan var 

 efter et indgaaende studium af de naturlige diamanters egenskaber 

 og forekomst kommet til den slutning, at diamanterne var dannede 

 ved udkrystallisation af et opløsningsmiddel under tryk. 



*) Et saadant fovsøg maa naturligvis gjøres i lufttomt rum eller i en 

 atmosfære, som er indifferent ligeoverfor kulstof, da dette ellers brænder op. 



Senere forsøg har vist, at kulstoffet sublimerer, o: at dets kogepunkt 

 ligger lavere end dets smeltepunkt. Kun under meget høit tryk kan kulstoffet 

 forekomme som vædske. 



-Naturen" 



