114 



Nu havde man allerede længe vidst, at kulstof i temmelig stor 

 mængde kunde opløses i smeltet jern, og at det ved jernets afkjøling 

 udskiltes, ikke som diamant, men som grafit. 



Moissan fik da den ide at opløse kulstof i jern og saa udsætte 

 jernet for en rask afkjøling, hvorved han vidste, der vilde opstaa tryk. 

 Thi smeltet jern, som stivner, har samme egenskab som vand, der 

 fryser : det udvider sig ved overgangen til fast form. 



Naar det smeltede jern hurtig afkjøles paa overfladen, danner der 

 sig en fast skorpe. Naar saa af kjølingen lidt elter lidt naar det indre 

 af jernet, vil ogsaa dette søge at udvide sig, men hindres deri af den 

 faste skorpe paa overfladen. 



Men hvorledes skulde han til et laboratoriumsforsøg kunne skaffe 

 sig tilstrækkelig høi temperatur til at faa smeltet saa meget jern, som 

 behøvedes for at faa synlige diamanter? 



Jo, han vilde benytte sig af den varme, som fandtes i den elek- 

 trisk© lysbue. 



Man havde længe vidst, at den elektriske lysbue besidder en 

 umaadelig høi temperatur, og tanken om at nyttiggjøre denne varme 

 til ophedningsøiemed var allerede flere gange forsøgt, dog uden syn- 

 derligt held. Da nemlig lysbuens høie temperatur er indskrænket til 

 et særdeles lidet volum, gjaldt det at indeslutte lysbuen i et materiale, 

 som ledede varmen mindst muligt, og tillige at give "ovnen" en saar 

 dan form, at saa lidet varme som muligt undveg ved straaling. 



Det var disse, man kan sige rent tekniske, spørgsmaal, Moissan 

 løste, og resultatet var intet mindre end opdagelsen af en helt ny kemi. 



Til ovnsmateriale valgte han brændt kalk, der baade er en 

 udmerket varmeisolator og desuden var anseet for usmeltelig. Af 

 dette materiale lavede han en ovn af hosstaaende simple form (fig. 1). 



I en prismatisk kalkblok k anbragtes en cylinderformet fordyb- 

 ning f. I samme blok udhulede han renderne ri og ro, der stødte 

 sammen i f. 



I f anbragte han en grafitdigel d, fyldt med en blanding af jern 

 og kul (sukkerkul). 



De 2 kulelektroder, som passede ned i renderne, skjøves ind, en 

 fra hver side, og en massiv prismatisk kalkblok af samme dimensioner 

 som den anden, lagdes ovenpaa, saa at den fuldt færdige ovn nu saa 

 saaledes ud, som fig. 2 viser. 



Strømmen sluttedes ved at skyve den ene elektrode indover imod 



