129 



Jeg har i det foregaaende for endel gjengivet de pfliigerske ideer 

 efter Max V e r w o r n, cellularfysiologiens grundlægger. Denne 

 fremragende forsker kalder Pfliigers artikel et af de tankerigeste og 

 værdifuldeste arbeider i den fysiologiske literatur. Det siger sig selv, 

 at Pfliiger med disse anskuelser ikke tror paa muligheden af selvavl 

 (generatio spontanea) i nutiden. Han er af den mening, at alt levende 

 har én fælles rod, og deler altsaa ikke med L e w e s og andre den op- 

 fatning, at livet har flere udspring. Denne ene rod fører tilbage til 

 en tid, da jorden saavidt var begyndt sin tilværelse som selvstændig 

 klode.*) 



Den ældste af Norges videnskabsmænd. 



Af Hans Reusch. 



Der er et ord af Bibelen, som jeg pleier at mindes, hvergang jeg 

 tænker paa forstmester Hørbye. Der er noget dunkelt ved ordet, og 

 det passer ligesom ikke ind i vore nutidserfaringer, men kanske netop 

 derfor har det vakt indbildningskraften og fæstnet sig saa meget bedre. 

 Det er det ord i Salomos prædikener kap. 11, v. 1 : Kast dit brød 

 ovenpaa våndet; thi du skal finde det længe derefter. 



Ordets moralske mening er tydelig : gjør et godt arbeide, og det 

 kan være, at det ligesom forsvinder uden resultat, men sørg ikke ; 

 naar nogen tid er gaaet, vil det aabenbares, at dit arbeide havde sit 

 værd ; thi det var godt. Hørbye maa have sandet dette paa sine gamle 

 dage, og hans aar har været mange ; sin 85de fødselsdag har han alle- 

 rede bag sig. 



I ungdommen faiigéde geologien hans interesse. Klart og klogt 

 saa han paa fænomenerne, og med usvigelig nøiagtighed og sandruhed 

 skildrede han dem. Det sidste udtryk sandruhed kan synes søgt; 

 men løgnen er som alle menneskers onde fiende ogsaa naturforskerens ; 

 for ham ytrer den sig gjerne derved, at han paa grund af magelighed, 

 flygtighed eller fordom ser noget halvt, men alligevel indbilder først 

 sig selv og saa andre, at han ser fænomenet fuldstændig. De, der har 

 vandret i Hørbyes spor, glæder sig ikke alene over, hvor meget denne 

 forsker har seet, men ogsaa over, hvor sandru han fremstiller det. 



*) Nærværende artikel udgjør i det væsentligste et kapitel af et endnu 

 uti-ykt arbeide: ,.Hvordan livet blir til". 



«Naturen". 9 



