131 



I 1836 publicerede den svenske forsker Sefstrøm resultaterne af 

 sine undersøgelser angaaende skuringsfænomenerne og tydede dem 

 som frembragte ved en vældig flom, "rnllestensflommen" , som skulde 

 have skyllet hen over landet, førende med sig umaadelige masser af 

 sten og grus, der tilrundede og skurede klipperne. Til forklaring af, 

 hvorledes en saadan flom kunde opstaa, tænkte man sig gjerne, at 

 landet med et ryk var bleven hævet over havet, og at havet havde 

 styrtet nedover til alle sider "som våndet af en hund, der stiger op 

 af en dam". Til denne teori sluttede Hørbye sig; forresten var han 

 ikke meget en teoriernes mand, hans styrke var iagttagelser, og af 

 det skatkammer af paalidelige observationer, som hans bog indeholder, 

 tager geologerne endnu stadig materiale. 



I verket er der et afsnit, som han har behandlet med særskilt 

 omhyggelighed, nemlig det, som handler om merker efter en bevæ- 

 gelsesretning fra lavere til høiere egne, altsaa en skuring opad bakke ; 

 det er fornemmelig omkring rigsgrænsen i nord for Fæmundsjøen, at 

 Hørbye studerede dette fænomen. Ved at iagttage de flyttede blokkes 

 hjemstavn og klippernes former kom han til det bestemte resultat, 

 at do skurende masser, som havde været i virksomhed her, hvilke de 

 nu end var, maatte have bevæget sig fra de lavere egne paa den svenske 

 side af grænsen mod nordvest over høiere fjeldstrøg. Da nu noget 

 senere læren om istiden fik gyldighed, stod disse Hørbyes iagttagelser 

 som noget uforstaaeligt, idet man ikke kunde tænke sig muligheden 

 af andet, end at isbræerne havde bevæget sig fra landets høideryg 

 nedover. Det ser f. eks. af Kjerulfs arbeider ud til, at han aldrig kunde 

 forsone sig med Hørbyes iagttagelser, og tvivl om deres rigtighed 

 fremkastes i den anledning. Denne Hørbyes formodede feiltagelse 

 og den omstændighed, at der i hans bog tales om den senere saa for- 

 agtede "ruUestensflom", kastede ligesom en skygge over det hele 

 arbeide. Men en dag skulde opreisningen komme. Det brød, som 

 var kastet paa våndet, skulde atter findes, og arbeidet, der syntes spilt, 

 skulde atter faa sin ære. En yngre gruppe geologer opstod i Skandi- 

 navien, og en af dem. De Geer, der har særdeles fortjenester af istids- 

 studiet, paaviste, at under isens største udbredelse laa isskillet (et ord 

 dannet i lighed med vandskillet) ikke langs efter høideryggen i den 

 nordlige del af den skandinaviske halvø, men virkelig i øst for den. 

 Paa vestsiden af isskillet gik isen først opad bakke til høideryggen 

 og saa nedad denne videre til havet. Grunden til fænomenet maa 



