150 



Striberne langs overskyvningsplanet og bergarternes strækningsstrak- 

 tur viser os overskyvningens retning. Denne har foregaaet fra NV. 

 til SO., altsaa omtrent lodret paa fjeldkjædens længderetning. Om 

 flakets oprindelige mægtighed og udstrækning kan vi nu kun danne os et 

 ufuldstæ^ndigt begreb, da store dele er bortførte af de denuderende og 

 eroderende kræfter under de uendelig lange tidsrum, der er forløbne 

 efter fjeldkjædens dannelse. De rester, der endnu er bevarede, giver os 

 dog en nogenlunde tydelig forestilling om de vældigfe masser, hvorom 

 der her maa være tale. Betragter vi fjeldkjæden i sin helhed, finder 

 vi, at Gudbrandsdalen danner som et knudepunkt. Her synes over- 

 skyvningerne ikke at have været særdeles store. NO. for Gudbrands- 

 dalen kommer man i det vestlige ind paa Trondhjemsskifrene, der 

 staar i steile lag indpresset i en V-formig fold i fjeldkjæden; over- 

 skyvningen ligger her østenfor denne nedbøiede fold af siluriske berg- 

 arter. Paa den norske side af grænsen er heller ikke her overskyv- 

 ningerne saa udprægede eller mægtige som paa mange andre steder 

 i fjeldkjæden, skjønt paa den anden side fjeldpartierne Rondane og 

 Kvitvolaetagen, som hører hertil, ikke kan betragtes som nogen smaa- 

 fiak. Paa svensk side i Jemteland og Herjedalen antager derimod 

 overskyvningerne en langt større udstrækning og naar her ifølge 

 Tornebohm en bredde af ca. 100 km. 



I sydvest for Gudbrandsdalen træffer man derimod den norske 

 fjeldkjædes størs+e overskjøvne» flak. Espedalsfjeldene, Jotunfjeldene, 

 Sognefjeldene, Vossefjeldene, Hemsedalsfjeldene, Hallingskarven, Røl- 

 dalsfjeldene o. s. v. Alle disse og mange flere, der ikke er nævnte> 

 danner rester af et tidligere- sammenhængende flak, der mindst har 

 havt en bredde af 100 km. og en længde af 250 km., altsaa en flade- 

 udstrækning af 25000. kvadrat-km. Om dette flaks oprindelige tyk- 

 kelse eller mægtighed kan vi danne os et svagt begreb ved at under- 

 søge tykkelsen i den del af flaket, hvis bergarter har været mest mod- 

 standsdygtige mod de nedbrydende kræfter, nemlig Jotunfj eldenes 

 gabbromasser. Overskyvningsplanet ligger her straks syd for Tyin 

 næsten i høide med denne, altsaa i en høide over havet af ca. 1070 m. 

 Galdhøpiggen har en høide af ca. 2560 m. Flakets tykkelse skulde 

 efter dette beløbe sig til ca. 1500 m. For den geologisk talt unge 

 fjeldkjæde Alperne har prof. Heim fundet, at kun omtrent den halve 

 høide af den oprindelige Alpefjeldkjæde nu er tilrest ; den øvre halv- 

 del er bortført i tidernes løb af de nedbrydende geologiske kræfter. 



