160 



de var sammentrykte eller udadbøiede efter de spidse vinklers belig- 

 genhed fig. (J og 7). 



De indbyrdes paralelle rette linier i fig. 8 løber tilsyneladende 

 fra hverandre eller sammen efter tverliniernes stilling og retning. 

 Øiet ser først og fremst de mørke linier mod det hvide papir. Tænker 



Fig <j. 



man sig forholdet omvendt — hvide linier paa mørkt papir — , hvad 

 der lettest opnaaes, naar man lukker det ene øie og stirrer stivt paa 

 figuren en stund, saa vil man med det saanme finde, at de sorte linier 

 ikke mere er kon- eller divergerende, ijien paralelle. Det optiske be- 

 drag er hermed ganske forsvundet for atter at fremtræde, saasnart 



Fig. 7. 



man igjen tænker sig sorte linier paa hvid bund. Disse sidste har 

 sorte tverlinier, der løber i forskjellig retning, mens de hvide linier 

 paa sort bund har hvide tverlinier, der løber i samme retning. Denne 

 forandring i vor forestilling viser, hvor sterkt iakttagelsen er afhængig 

 af ubevidst forstandsvirksomhed, erindringsbilleder, almindelige fore- 



