1G7 



naar jeg kom med regnorme. Naar disse var kastede ned paa bunden 

 af vandburet, greb ofte den ene salamander ormen forfra, den, anden 

 bagfra, indtil de mødt^s paa midten. De dreiede^ sig da rundt, til 

 ormen var revet istykker, eller den sterkeste rev hele ormen fra den 

 svagere. I førstningen færdedes de mest i våndet, men senere søgte 

 de mest op til mosbeholderen. 



Endnu en paddeart har jeg havt i vandbur, nemlig den mexikan- 

 ske a x o 1 o 1 1, om hvilken der i lang tid var strid mellem de lærde. 

 De egentlige salamandere, der kommer til verden med gjæller, mister 

 som bekjendt under opveksten disse og faar istedetfor lunger, mens 

 fiskepadderne beholder gjællerne hele livet igjennem, hvilket f. eks. 

 er tilfældet med olmen eller proteus i underjordiske søer i Øster- 

 rig. Axolotren beholdt gjællerne, efterat den var voksen og istand 

 til at lægge eg, men ellers lignede den i alle henseender en salamander. 

 Nogl© naturkyndige mente, at den var en fiskepadde, andre, at den 

 maatte være en salamander, som havde den merkelige egenskab at 

 kunne forplante sig, inden dens forvandling var fuldbragt. At det 

 sidste var det rette, har man i de senere aar faaet at vide, idet man 

 ved en egen behandling har opnaaet, at nogle af dyrene mistede 

 gjællerne. 



Af denne stridens gjenstand fik jeg i august 1896 to unger, en 

 han og en hun, af hvilke den første var 4^, den sidste 3 tommer lang. 

 Naar de er voksne, ligner de store salamandere, men deres hoved er 

 bredere og kroppen fyldigere. Mine unger, der altid opholdt sig i 

 våndet, blev snart tamme og tog mad af hænderne ; men de var meget 

 graadige, saa det var vanskelig at skaffe dem føde nok. Saalænge jeg 

 kunde faa fat paa regnorme, aad de disse, og de fortærede en mængde 

 af dem ; men det var dem ikke nok. Den ene lille fisk forsvandt efter 

 den anden, og hannen bed to ben af den ene salamander, og senere 

 aad den tre af sin egen mages ben. Jeg maatte da i mai maaned 1897 

 skille mig af med dem. Hannen var da 5^ tomme lang. Nu kunde 

 den stakkels lemlæstede salamander leve i fred, og jeg kunde passe 

 paa, om ikke benene voksede frem igjen. De to overarms- og over- 

 bensknokler løsnede sig efterhaanden og faldt af, dernæst viste der sig 

 smaa fremragninger i huden, hvor de havde havt plads, bagbenet be- 

 gyndte at vokse, og efter et par maaneders forløb var det tre linier 

 langt og viste anlæg til tre tæer. Senere, da jeg maatte ophøre med 

 at holde vandbur, kom den i andre hænder, og i sommer døde den, 



