170 



ningen blev fanget igjen. Den gjorde aldrig fiskene fortræd, hvori- 

 mod disse stjal føde fra den. 



I mit vandbur lod fyren ogsaa fiskene være i ro ; kun et par 

 gange, naar en hundesteile var afgaaet ved døden, blev den skeletteret 

 af "den gamle fyr". Som oftest sad denne stille paa stensætningen 

 eller paa undersiden af stenkummen. Kun naar jeg kastede regn- 

 orme ned til fiskene, kom der liv i fyren, og den svømmede efter dem. 

 Men fiskene kom den i forkjøbet, hvorfor jeg maatte made den ved at 

 lade den snappe ormstykkerne ud af min haand. 



Vandkalven boede i 15 maaneder i mit vandbur, havde altsaa 

 været i 3^ aar i fangenskab, da den den 17de januar 1896 afgik ved 

 døden. 



Jeg har søgt oplysning i litteraturen om, hvor gamle de store 

 vandkalve i regelen kan blive, og det heder sig, at de dør i sit andet 

 leveaar efter at have lagt eg ; at min, som var en hun, blev saa gam- 

 mel, hidrører vist fra, at den var i fangenskab, under hvilket den ikke 

 fik leilighed til at yngle. 



Kun faa gange om aaret maatte jeg rense vandburet ved at lade 

 alt våndet løbe ud igjennem en hævert, naar jeg blot daglig tog en 

 liden vandkande fuld ud af det; men for et par aar siden blev det 

 anderledes. Jeg havde nemlig kun adgang til vand fra et bestemt 

 vandverk ; men våndet herfra var blevet saa kalkholdigt, at det efter 

 14 dages forløb blev aldeles melket, og værre blev det, da der skede 

 en ny forandring med vandverket. Efter 3 til 4 dages forløb blev 

 våndet nu mørkt og uigjennemsigtigt. 



Alle forsøg paa at faa dette forandret mislykkedes, og da 12 af 

 17 fiske døde i løbet af 14 dage, tabte jeg taalmodigheden. 



De tilbageblivende dyr kom nu paa reise til en naturkyndig ven, 

 og vandburet blev omdannet til en bregnekasse, som staar fuld af 

 friske, grønne bregner. Plantelivet maatte nu erstatte glæden over 

 dyrelivet. 



