17H 



i våndene. Som tilfældet ofte er med elvefiske havde de antaget en 

 mørkere farve. Under stangfisket i Jølsterelven kunde man, straks 

 fisken havde slaaet sig fast paa fluen, med lethed afgjøre, enten det 

 var en elvefisk eller en, der netop var kommen ned fra våndet. I 

 første tilfælde havde man et anstrengende arbeide med at lande den 

 kraftige, energisk modstræbende elvefisk, i det andet tilfælde gav den 

 afkræftede stakkar sig straks over og lod sig hale ind som en træstok. 

 For at vise forskjellen mellem de fede og de udhungrede ørreter 

 blev en af de magreste fotograferet ved siden af en af de fede af nøi- 

 agtig samme længde (33 cm.). Den magre veiede f mark, den anden 



Fig. 2. Velnærede ørretter fra Jølsterelven. 



1^ mark. altsaa havde den første i den tid, den havde sultet, lidt et 

 vegttab af sin halve legemsvegt, naar man regner elvefisken for nor- 

 malt udviklet. 



Det vil forstaaes af det foregaaende, at ørretens ernæringsforholde 

 i vore indsøer og elve maa være af den største betydning at lære at 

 kjende ved arbeidet for vore ørretfiskeriers forbedring. Et lidet bi- 

 drag til forstaaelsen af disse forholde haaber jeg at kunne levere ved 

 at fremlægge resultaterne af nogle undersøgelser af ørretens næring 

 i nogle vande og elve paa Hardangervidden, hvor jeg høsten 1899 op- 

 holdt mig i en 14 dages tid. 



