186 



andre dyrs tilværelse er i nærmeste fremtid truet sterkt, hvis staterne 

 ikke træfifer forholdsregler herimod. Endnu mere sørgeligt er det, 

 hvis dyret er strøget af de levendes rækker, før det har faaet yde sin 

 tribut til videnskaben, før dets liv er blevet ordentlig undersøgt, og 

 dets skind og skeiet er bleven præpareret for museerne. Ikke saa faa 

 af de dyr, der er udryddet i de sidste aarhundreder, fører en skintil- 

 værelse i videnskaben ; mangelfulde beskrivelser, upaalidelige tegnin- 

 ger og navnet er alt, hvad vi har om dem. 



Det skader ikke af og til at kaste et tilbageblik over saadan natur- 

 vandalisme. Kanske vi paa denne maade kan faa oparbeidet en opinion 

 herimod. Jeg maa altid tænke paa den gamle ærværdige professor 

 Alexander Braun. Naar han paa sine ekskursioner førte tilhørerne 

 til steder, hvor der voksede sjeldne planter, mindede han dem altid 

 om, at de ikke maatte tåge alt, thi ogsaa efter dem vilde der være 

 botanikere, som kunde fryde sig over disse planter. Ganske at ud- 

 rydde en plante eller et dyr er et rov mod naturen, som aldrig igjen 

 kan erstattes. 



Først fra de tre sidste aarhundreder har vi bestemte opgaver og 

 aarstal, naar det eller det dyr sidste gang er seet levende. Om mange 

 dyr har vi sikre oplysninger i de steder, hvor levningerne findes og i 

 sagn hos befolkningen paa vedkommende sted, om at dyret er blevet 

 udryddet af mennesket; vi kan dog ikke faa nærmere rede paa, naar 

 dette er skeet. Dette er saaledes tilfældet med kjæmpefuglene paa 

 New Zealand og Madagaskar og med flere halvaber fra sidstnævnte ø. 

 Vi ved f. eks., at den store langnæbbede, vingeløse vandhøne (ap h a n- 

 opteryx braeckei) fra Mauritius og Rodriguez endnu var seet 

 levende i 1615. Dronten eller dodo'en (didus ineptu s), som Vasco 

 de Gama i 1497 fandt i saa store mængder paa Mauritius, at han kaldte 

 øen "Svaneøen", omtales derimod for sidste gang som levende i 1681. 

 Og dog var kjødet af denne klodsede, vraltende fugl saa usmageligt, 

 at fuglen kaldtes '"walgfugl" , d. v. s. den ækle fugl, af hollænderne, 

 som slog den ihjel med knipler for at nedsalte kjødet. 



Den velsmagende eneboer eller solitær (didus s o 1 i t a r i u s), 

 der ligeledes var ude af stand til at fiyve, skal have levet paa afsides- 

 liggende steder paa øen Bourbon endnu i 1761. Nogle andre arter 

 af disse store fugle, der nu henføres til tandduerne, skal være bleven 

 udryddet, efterat svinet var indført paa Mascarenerne; det fortærede 

 nemlig eggene, der lagdes paa den bare mark. Kjæmperørhønen 



