189 



kunde den ikke flyve bort. Den blev derfor uden vanskelighed flokke- 

 vis drevet ind paa indhegnede pladse, hvor den sloges ihjel. Da dens 

 formering var meget langsom — ethvert par havde kun en eneste unge 

 om aaret — maatte det være klart for enhver ornitholog, at den meget 

 snart vilde blive totalt udryddet, hvis man ikke fik istand frednings- 

 bestemmelser for den. Det skede dog ikke, og allerede i 1786 for- 

 svandt geirfuglen fra Færøerne, i 1814 fra Kattegat, i 1815 fra Grøn- 

 land, i 1829 fra øen Kilda og 1834 fra den irske kyst. Geirfuglens 

 undergang blev fremskyndet ved, at "Geirfugleklippen" i nærheden 

 Reykjanæs sank i 1830 paa grund af et vulkansk udbrud ; hermed var 

 dens sidste, i flere henseender vel beskyttede rugeplads i Europa for- 

 svunden. Levningerne af stammen samlede sig derpaa paa øen Eldey, 

 ca. 10 mil fra Reykjavik, der var ganske anderledes udsat for at gjestes 

 af søfolk. Ved stadig fangst aftog antallet af fuglen fra aar til andet, 

 saa at der i aarene 1840 og 1841 kun blev dræbt tre stykker. Den 

 3die juni 1844 blev de to sidste fugle slaaede ihjel.*) Man kj ender 

 ganske nøie denne arts sidste øieblikke ; det maa have været et trist 

 skuespil, da de sidste levninger af en fugleart, som fordum kunde 

 tælles i tusenvis, maatte lade sit liv. Man betaler nu for et eneste 

 udstoppet eksemplar mere end 10000 kroner, og et eg koster 4000 — 

 6000 kroner. 



Næst geirfuglen turde udryddelsen af den sorte emu (dromaeus 

 a t e r) paa Kænguruhøerne i Syd-Australien være det største tab inden 

 fugleverdenen i det 19de aarhundrede. Da en fransk ekspedition 

 nærmere undersøgte de foran St. Vincentbugten ved Adelaide liggende 

 Kænguruhøer, forekom den sorte emu der talrig, og man sendte tre 

 eksemplarer til Paris, hvor to af dem levede helt til 1822. Da de 

 døde, blev et skeiet og et skind præpareret for Parisermuseet, det 

 tredie længe forsvundne skeiet gjenfandtes i 1900 i museet i Florenz. 

 Disse tre kostbare eksemplarer er de eneste levninger, vi har af denne 

 strudsefugl, der sandsynligvis blev udryddet kort tid efter den franske 

 ekspedition. Først da fuglen var udryddet, fik man rede paa, at den 

 var en egen art, der var forskjellig fra den paa fastlandet levende emu. 



Før midten af det 19de aarhundrede har en anden større fugl, 

 den store kormoran (phalacroaorax perspicillatus), sagt 



*) Det er nok ikke disse to, der er de sidste af arten, men derimod et 

 eksemplai, der blev skudt i 1848 af den bekjendte jæger L. Brodtkorb ved Horn- 

 øen ved Vardø. 



Overs. anm. 



