194 



til vor nuværende opfatning; det faar blive fremtidens sag at finde 

 forklaring herpaa. 



Ret eiendommelig er ogsaa dobbeltstjernerne, hvor to stjerner 

 er forbundne med hinanden ved en stilk. De lader sig aflede fra et 

 hexagonalt prisme ved, at der paa enhver af dettes endeflader har ud- 

 viklet sig en seksstraalet stjerne. 



Saadanne snestjerner opstaar som oftest i stille veir, og naar 

 temperaturen ikke er for lav, kan de have en dimension af indtil en 

 centimeter i diameter. Er luften meget kold, blir de adskillig mindre. 

 I de høiere luftlag synesi smaa, tynde naale at være' den mest frem- 

 trædende form. De ualmindelig fine, hvidagtige' skyer, cirrostratus, 

 som svæver omkring i de øverste lag af atmosfæren, men som i de 

 koldere maaneder dog kan synke lavere ned, bestaar saaledes af saa- 

 danne i luften omkringsvævende isnaale. Allerede forlængst har man 

 draget denne slutning af de lyse ringe, som undertiden kan sees om- 

 kring solen og maanen. 



Talløse isnaale i alle mulige stillinger opfylder atmosfæren. Et 

 antal af dem har derfor altid en saadan stilling, at de i et prisme paa 

 60 grader afbøiede straaler træffer iagttagerens øie. Radien af den 

 almindelig store sol- eller maanering (ca. 20 gr. bueafstand) svarer 

 imidlertid til den brydning, som en lysstraale faar i et isprisme paa 

 60 grader. Undertiden kan vi ogsaa se en ydre ring med 46 gr. bue- 

 afstand. Denne svarer til brydningen i et prisme paa 90 gr., hvilken 

 dannes af enhver søileflade i en iskrystal med dets øvre eller undre 

 tavleflade. De fleste isnaale, som svæver omkring i atmosfæren, har 

 en vertikal stilling. Det er grunden til, at ringen i horizontal retning 

 til solen og maanen viser en særlig sterk lysudvikling. Vi har da de 

 saakaldte bisoler og bimaaner. Teorien om disse fænomener er ud- 

 redet af Grasse og Bravais ; det vil dog føre for langt nærmere at 

 indgaa paa den. 



Den anden hovedform, hvori vi kjender isen, er tavleisen, der 

 danner sig paa overfladen af stillestaaende eller sagteflydende vand. 

 Her kan vi vanskelig erkjende nogen krystalform ; den er dog kry- 

 stallinsk; isdelene er regelmæssig lagede med 'sine hovedakser lodret 

 paa den afkjølede flade, hvad man let kan overbevise sig om ved en 

 optisk undersøgelse. Det er et spørgsmaal, om molekularordningen 

 ogsaa med hensyn til biakserne over større dele af en saadan isplac^e 

 svarer til et enest© individ. Sandsynligvis danner en saadan plade 



