207 



blanding af dyre- og menneskeblod. Man kom igjen ihu det gamle 

 sagn, at tyreblod skulde være dødeligt for mennesket, og at Themi- 

 stokles skulde have dræbt sig ved at drikke tyreblod, hvad Aristo- 

 phanes henspiller paa i "Ridderne" . 



Først i t}^e og trediverne i forrige aarhundrede optog igjen 

 Blundell og Dieffenbach disse eksperimenter, efterat først Dumas, 

 Prevost, Scheel og flere andre forskere nøiere havde studeret forbe- 

 tingelserne. Man fandt saaledes, at det kun var raadeligt at indføre 

 •ensartet blod, og at fremmedartet blod, saasom pattedyrblod paa fugle, 

 virkede ligetil som en dræbende gift. "Hvilke eiendommelige stoffe 

 eller hvilket dynamisk princip," skriver Dieffenbach i 1833, "findes 

 der i pattedyrenes blod, at det, selv om der kun føres nogle faa draabor 

 af det ind i en fugls blodomløb, ødelægger dens liv som ved et trylle- 

 slag og dræber den under de heftigste krampetrækninger, som om der 



var indsprøitet i den en meget sterk narkotisk gift 1 Ikke 



det materielle, heller ikke den legemlige forskjel kunde fremkalde 

 en saa hurtig død, kun pattedyrblodets' levende fremmedartethed 

 kunde være aarsagen til den momentane ødelæggelse af det inderste 

 nerveliv hos fuglen." 



I disse ord finder vi den første dybere forstaaelse af blodets spe- 

 cifike forskjel- hos de forskjellige dyrearter, derimod har Dieffenbach 

 ikke ret, naar han antager, at der ikke er nogen legemlig forskjel mel- 

 lem pattedyrenes og fuglenes blod. Blodlegemerne hos pattedyrene 

 og mennesket danner runde skiver, som under sterk forstørrelse nær- 

 mest minder om dambrikker. Hos fuglenei og alle lavere hvirveldyr 

 er de derimod formede som elliptiske skiver. Som følge heraf er man 

 kommen til det resultat, at det overhovedet er det bedste ikke at over- 

 føre blodlegemerne, men istedet anvende fuldstændig defibrineret blod- 

 .vand, hvormed man ofte efter svære blodtab, kuloxydforgiftninger 

 o. s. v. har faaet gode resultater. 



Det berettigede i hin fordring, altid at anvende ensartet blod, 

 har senere flere forskere, saasom Landois, paavist i den evne, blod- ' 

 våndet eller serumet hos de forskjellige dyr har til at opløse og saa- 

 ledes ogsaa til at ødelægge fremmede blodlegemer. Daremberg, som 

 nøiere undersøgte denne evne i 1891, fandt, at naar man paa et objekt- 

 glas f. eks. tilsatte en draabe marsvin- eller kaninblodvand til nogle 

 draaber hundeblod, vilde dettes blodlegemer efter 2 — 3 minuters for- 

 løb forsvinde, som om de var opløste. I serum fra samme dj^reart 



