217 



veien for plantefysiologien og agerbrugskemien. I dette lille bind tinder 

 man for første gang fremstillet maaden for kulsyreoptagningen hos 

 planterne, samt udskillelsen af surstof under Ij-sets paavirkning, i et 

 ord klorof3dlets rolle i planternes ernæring; den mineralske ernæring 

 gjennem rødderne og planternes behov for fosfat, kali, kalk o. s. v. 

 og endelig paavisningen af kvælstof ernæringen gjennem rødderne og 

 tilbagevisningen af den da almindelige mening om kvælstoffets optag- 

 ning gjennem bladene. 



Det er til dette sidste, optagningen af kvælstoffet, at de første 

 opdagelser angaaende jordbundens mikrobielle virksomhed knytter sig. 



Af alle de elementer, soin spiller en rolle ved planternes frem- 

 bringelse, er kvælstoffet det, der viser den største utilbøielighed til at 

 indtræde i organiske forbindelser, til at organisere sig. Vi ved, at 

 denne gas danner den hovedsageligste del af vor atmosfære, omtrent 

 Vs, hvad der svarer til et kolossalt oplag, eftersom man har anslaaet 

 vægten til mere end 4 billioner metriske ton. Men til gjengjæld er 

 dette samme element i yderst ringe mængde repræsenteret i bunden 

 tilstand paa grund af dets mangel paa affinitet, dets kemiske indif- 

 f erents ; man kan snart tælle de faa legemer, hvori det findes : ammo- 

 niak og ammoniaksaltene, de undersalpetersure og salpetersure salte 

 og endelig de kvælstof holdige organiske forbindelser, de. saakaldte 

 æggehvidestoffer. Paa den anden side spiller disse en rolle af den 

 høieste betydning i plante og dyreorganismerne. Den substants, som 

 man hidtil har betragtet som livets substrat, celleprotoplasmaet er dan- 

 net af dem ; og hos dyrene er al organisk substants med undtagelse 

 af fedtet kvælstofholdig. Endelig for at fuldstændiggjøre problemets 

 hovedpunkter, maa det tilføies, at om man ogsaa kjendte mange pro- 

 cesser, hvorved kvælstoffet frigjøres af de organiske forbindelser 

 (spiring, det dyriske liv, forbrænding, forraadnelse) kjendte man til 

 gjengjæld eller kjendte idetmindste indtil for ganske nylig ingen maade 

 for binding af kvælstoflet udenfor atmosfærens elektriske virksomheder, 

 der leverer ammoniakforbindelser, som man har fundet i meteorisk 

 vand, men i en mængde, der er rent forsvindende i sammenligning 

 med tabene. 



Hvis planterne har den egenskab at kunne assimilere, at binde 

 luftens elementære kvælstof i organiske forbindelser, er alt vel; dette 

 elements omdannelsescyklus er sluttet. Men hvis dette ikke er saa, 

 hvis den enorme mængde frit kvælstof, produktet af kemiske omsæt- 



