218 



ninger paa vor klode, kun spiller en passiv rolle og blir udenfor 

 strømmen af^plante- og dyrelivet, saa er stillingen forandret. Den for- 

 holdsvis saa ringe beholdning af kvælstof holdige forbindelser paa jor- 

 den formindskes stadigt ; sønderlemmelsen at kvælstofforbindelserne 

 øges stadigt og gaar i den retning at bringe alt kvælstof tilbage til 

 den elementære tilstand ; det jordiske liv gaar paa det vis ugjenopret- 

 telig mod en nærmere eller fjernere ende. 



Man ser saaledes uden vanskelighed livsvigtigheden af dette 

 spørgsmaal om kvælstoftet, der allerede opstod i begyndelsen af for- 

 rige aarhundrede som følge af Saussures arbeide og andre fysiologers 

 fra samme tid. Paa denne tid var meningerne modstridende ; det 

 synes ikke, at trangen til at komme til sikkerhed paa dette punkt 

 var blit rigtig vaagen. I det mindste kan det fastslaaes, at de lær- 

 des ro ikke forstja-redes af sporgsmaalet i hele den første halvdel af 

 aarhundredet. Det var fprst i 1851 at Boussingault gjenoptog spørgs- 

 maalet om kvælstottet og løste det endeligt i samme retning som 

 Saussure ved en række klassiske forsøg. De dyrkede planter, hvad 

 enten de hører til den gamle kategori af jordbunden forbedrende eller 

 til dem, der udmagrer den, er ude af stand til at binde elementet 

 kvælstof ved bjolp af sine grønne dele. Der findes ingen hinden af 

 kvælstof, som svarer til kulsyrens ; det er i jorden og ikke i luften, 

 at man maa søge kilderne til det kvælstof, der optages af planterne ; 

 og denne kundskab, erhvervet og udviklet i 40 aar, fører os tilbage 

 til vort emne. 



Hvis man undersøger jordbunden med hensyn til dens rigdom paa 

 kvælstof, finder man dette element regelmæssigt i fire former : som 

 elementet kvælstof i den luft, der findes i jordbimden, som organisk 

 kvælstof, d. v. s. bundet til de mangfoldige smaadele af organisk 

 substants, der findes i jorden, som ammoniak og som salpetersyre. 

 Der behøvedes ikke lang tid for Boussingault for at fastslaa at kvæl- 

 stoffet i de salpetersure salte fremfor alt er den form, der egner sig 

 bedst for planternes kvælstofernæring, og denne kundskab engang 

 fastslaaet fulgte deraf, at nitrater*) er en særligt kraftig gjødning; 

 — nitrifikalionen, et allerede kjendt fænomen, der var industrielt ud- 

 nyttet, fik en ganske ny og vigtig betydning. Man giver navnet nitri- 



*") Man kakler de salpetersure salte ved dette navn. 



