231 



fleste individer tilbringer vinteren i det indre Afrika, men enkelte af 

 dem stanser allerede i Sydeuropa, undertiden endog i Tyskland. Om 

 vaaren pleier den at indfinde sig ved sine gamle redepladse her i be- 

 gyn deisen af april, og den hilses da med glæde baade af gammel og 

 ung. Om høsten reiser den igjen i september eller begyndelsen af 

 oktober ; flere slaar sig da sammen til større flokke, som lidt efter lidt 

 drager bort. 



Ovenfor trægrænsen trives den ikke, men forresten findes den 

 næsten overalt, ved gaardene paa landet, inde i byerne, ved bredden 

 af søer og elve, i stenrøser og helt ude ved kysten. Den er alt andet 

 end sky, den følger bonden i hælene, naar han pløier sin ager, eller 

 naar han spader i haven; den holder gjerne til i nærheden af gaarden, 

 hvor den altid kan paaregne et sikkert tilflugtssted. Bønderne anser 

 det for synd at forfølge og dræbe den, og jo mere jorden dyrkes op, 

 desbedre trives linerlen. 



Den er en af de vakreste og elskværdigste smaafugle, som vi har, 

 den er ogsaa afholdt af alle. De enkle, men fine farver, dens vakre 

 kropsform, dens yndige og livlige bevægelser, dens fortrolighed og 

 indtagende væsen har gjort den til menneskenes erklærede yndling. 

 Fra den tidlige morgen til den sene aften er den i bevægelse. Det 

 er bare naar den synger, at den sidder stille paa et og samme sted med 

 hængende hale, ellers springer og hopper den altid omkring, og hvis 

 den holder sig i ro en liden stund, bevæger den i det mindste halen 

 op og ned. Dens gang er let og hurtig, den flyver godt og raskt, og 

 den bevæger sig da op og ned i en lang slangelinie ; for hvert vinge- 

 slag lader den høre sin hvislende lokketone : "p 1 i r i t" . Naar den 

 sidder stille eller hopper omkring, frembringer den ofte en anden 

 lokketone, der høres som : "p s i r 1 i" eller "p s i r 1 u i" . Under- 

 tiden forfølger de hverandre og holder da et svare spektakel. Dens 

 egentlige sang er et lidet melodisk, svagt kvidder, som man ofte hører 

 i hækketiden. Den vil gjerne være sammen med andre af sin egen 

 slegt; derimod liker den ikke andre fugie, og den kommer ofte i fjerene 

 paa finker, lerker og andre smaafugle. Naar en rovfugl viser sig, 

 bliver de fleste andre smaafugle rædde og gjemmer sig som oftest bort; 

 men linerlen begynder straks at forfølge den med skrig og skraal ; 

 man maa virkelig beundre den lille fugls mod og uforfærdethed, naar 

 man ser, at den kan jage endog større rovfugle paa flugt. Selv høgen 

 maa undertiden — skamfuld og ærgerlig — trække sig tilbage, naar 



