244 



yderne til ekspeditioneu i 18(38 var ogsaa en mand, hvis navn senere 

 er nær kn5'ttet til polarforskningens historie, nemlig Oscar Dickson 

 (f 1897), den berømte svenske mæcenat, som altid med villig haand 

 støttede og fremmede videnskabelige og kunstneriske formaal i Sverige. 

 „Det lader til/' siger Noi'denskiold, „at høre til denne storartet gav- 

 milde og kloge mæcenats egenskaber, at han ikke slipper tåget, hvor 

 han engang er begyndt." 



Efter Nordenskiolds hjemkomst erklærede Dickson sig villig til at 

 understøtte paa det kraftigste en ny ekspedition til polaregnene. Norden- 

 skiold modtog tilbudet med glæde og opsatte en plan for en ny svensk 

 polarfærd. Da erfaringerne fra tidligere ekspeditioner syntes at vise 

 at polen ikke kunde naaes med skib, loreslog Nordenskiold, at man 

 skulde paany vende tilbage til den af Parr}^ i 1827 foreslaaede plan, 

 nemlig fra Spitsbergens nordkyst at trænge videre mod nord med 

 slæder. Som trækdyr tænkte man at benytte enten rensdj-r eller 

 hunde ; for at afgjøre dette spørgsmaal udseudtes der paa Dicksons 

 foranledning en række foresporgsler til f)ersoner, som kunde have 

 erfaring i kjørsel med ren. Desuden reiste Nordenskiold selv til Gren- 

 land for der at undersøge, hvorvidt hunde var at foretrække som træk- 

 dyr. Denne reise til Grønland udvidedes til en liden, men resultatrig 

 ekspedition. Nordenskiold gjorde bl. a. ved Ovifak paa Diskoøen et 

 rigt fund af store jernblokke, som han antog for meteorjernsten. Dette 

 fund vakte megen diskussion i den lærde verden; men det antages nu 

 almindelig, at blokkene ikke er meleoriter, altsaa ikke af kosmisk, men 

 af tellurisk oprindelse. Nordenskiold toretog ved samme leilighed en 

 vandring indover Grønlands indlandsis. Med hensyn til hundene kom 

 han til det resultat, at de ikke egnede sig for en slædeekspedition, og 

 man besluttede sig derfor til at forsøge med rener. Den egentlige 

 polarekspedition afreiste efter en omhyggelig udrustning i juli 1872. 

 Den bestod af dampskibet ,,Polhem", ført af L. Palander, og to trans- 

 portskibe. Planen var at frænge frem til Spitsbergens nordkyst og 

 overvintre der, hvorefter man den følgende vaar skulde drage nordover 

 med slæder. Desværre skulde en række uheld hindre gjennemførelsen 

 af denne plan. De to transportskibe, der skulde vende tilbage samme 

 aar, frøs inde sammen med „Polhem" i Mosselbay; ligesaa maatte man 

 optage og underholde en del forliste fangstmænd. Pølgen var, at 

 proviantfoiraadet blev temmelig knapt. Endelig havde man det uheld, 

 at renerne, som man med stor bekostning og meget besvær havde ført 



