251 



luft og for skadelige gasser og dampe, har de fleste samlere faaet sande. 

 De har troet, at de har dræbt insektet ved æther- og kloroformdampe,. 

 og dog har det løbet fra dem. Oswald Heer fandt denne modstands- 

 evne mod kvælningsluft særlig fremtrædende hos de ældste insekter, 

 skrukketroldene, som ikke engang kan røges ihjel af svovldampe. 

 Han mente heri at se en arv fra stenkulstiden, da atmosfæren inde- 

 holdt mere kvælstof og kulsyre og mindre surstof end nutildags. 



I den senere tid har en amerikansk entomolog anstillet forsøg 

 med gasarternes indvirkning paa insekterne. Han fandt, at fluer, 

 hvepse, natsværmere o. s. v. døde efter ti til tyve minuters forløb i 

 ren kulsja-e og vandst.ofgas, mens kolorariobillen snart igjen levnede op. 

 Den kunde endog i længere tid opholde sig i kuloxydgas og klor, 

 hvori de ovenfornævnte insekter døde efter en tre til fire kvarters tid. 

 Det er ikke usandsynligt, at ogsaa de i vandstof og kulsja-e til- 

 syneladende kvalte eller ialtfald bevidstløse insekter ogsaa vilde have 

 levnet op igjen. Skal man være sikker paa, at de er dræbte, maa man 

 anvende svovlkulstofdampe. 



Allerede de gamle vidste, at der ikke er nogen stor fare for, at 

 et insekt drukner. "Naar eu flue falder i våndet," skriver Aeliau i 

 sin "Dyrehistorie" (II, 29), "maa den tilslut drukne, thi hvor smukt 

 et dyr den end er, kan den dog ikke svømme. Tager man imidlertid 

 liget op, strør aske paa det og lægger det i solen, vil det igjen vaagne 

 tillive." Naturligvis har man her ikke med et lig at gjøre, der igjen 

 vækkes tillive, men med et skindød dyr, der ogsaa uden asken lidt 

 efter lidt vilde levne op. 



Forfatteren af denne artikel kan imidlertid selv bekræfte askens 

 gunstige indflydelse. Man kunde tænke sig, at askens alkaligehalt 

 øvede en irriterende virkning paa^ insektet ; det sandsynligste er dog, 

 at den bevirker en hurtigere tørren, hvorved aandehullerne befries 

 for vand. 



Paa denne evne at komme tillive igjen beror det storartede sted om den 

 udødelige fluesjæl i Luciaus „nuernes lovtale", hvori bl. a. Plato blir dad- 

 let, fordi han i sin dialog over sjælens udødelighed har glemt fiuerne,. 

 og hvor det videre heder : "Naar nemlig en død flue blir bedækket 

 med aske, opstaar den igjen og er som nyfødt. Den begynder at leve 

 paany, et sikkert bevis for, at ogsaa fluen har en udødelig sjæl, da 

 denne igjen vandrer tilbage til det legeme, den har forladt; den 

 gjenkjender det som sit, opvækker det og lader atter fluen flyve bort." 



