254 



lerne, der jo tilbringer hele dagen i dette element, løber omkring paa 

 bunden og kun fra tid til anden kommer op til overfladen for at faa 

 sig frisk luft. Besynderlig nok fandt imidlertid Devaux, at disse 

 dykkerbiller var mindre modstandsdygtige i saa. henseende end my- 

 rerne. Dykkerbillerne (hydrophilus- og dyticus-arterne) kom ikke 

 mere til sig selv igjen, naar de blev holdt i ti timer i en luftholdig 

 vandstrøm, uden at faa lov til at komme op til overfia.den. Lagde 

 man dem paa ryggen, viste de vel efter nogle timer atter bevægelser 

 med benene ; efter to dages forløb døde de dog uden fuldstændig at 

 være kommen til sig selv igjen. Det maa imidlertid bemerkes, at 

 disse eksperimenter anstilledes kun med et par eksemplarer. Med et 

 rigere forsøgsmateriale vil kanske resultatet blive gunstigere. 



De saa. fint hyggede bladlus taaler ligeledes et vandbad bedre end 

 vandbillerne. Curtis har allerede for flere aar siden paavist dette. 

 I 16 timer holdt han fire bladlus under vand, tre af dem kom sig igjen, 

 da de blev tåget op af våndet. Men blev de holdt 24 timer i vand, 

 vendte de ikke mere tilbage til livet. Denne modstandsevne mod et 

 ikke altfor langvarigt ophold i vand er sikkerlig af betydning for in- 

 sekterne ved de farer, som de saa. ofte udsættes for under uveir og 

 oversvømmelser. Denne evne hos druknede insekter, igjen at vaagne 

 tillive, hænger øiensynlig sammen med de gamles tro paa insektsjælens 

 udødelighed, som foruden Lucian ogsaa Virgil har givet udtryk for 

 i hans digt om myggen (culex). 



For denne insekternes seiglivethed taler end mere, at de kan 

 taale et spiritusbad, naar det kun ikke varer for længe. Den ene af 

 de ovennævnte engelske entomologer, der forøvrigt har sluttet et saa- 

 dant kompagniskab, at man ikke ved, om det er Kirby eller Spence, 

 som taler til en, fortæller, hvorledes det netop var denne evne hos 

 insekterne, der bragte ham til at kaste sig over entomologien. "En 

 morgen," siger han, '"saa jeg i vinduet i mit studerværelse den lille 

 gule marihøne med 22 flækker (coccinella 22 punctata). Du er meget 

 smuk, sagde jeg til mig selv, og det skulde være morsomt at have en 

 samling af saadanne skahninger. Jeg greb straks mit bytte, og da 

 jeg ikke vidste anden maade at dræbe den paa, kastede jeg den i et 

 glas med brændevin. Heri blev den et helt døgn, og da jeg saa, at 

 den ikke mere viste nogen bevægelse, troede jeg, at den var død, hvor- 

 for jeg tog den op og lagde den i solen for at tørre den. Men neppe 

 havde den merket varmen, før den begyndte at bevæge sig og fløi bort. 



