262 



sydlige hemisfære kun holdt os til egne, der ligger i nærheden af havet, 

 og ganske bortseet fra de, som ligger dybt inde i det indre af den nord- 

 lige halvkugles kontinent. Vi borteliminerer herved fastlandets ind- 

 flydelse, der som bekjendt har adskillig indvirkning paa snegrænsens 

 høide. 



Den antipodiske istid har altsaa havt en lavereliggende snegrænse 

 end den nordlige hemisfæres. Sammenligner vi imidlertid den sne- 

 grænse, som fortidens bræer har havt paa New Zealand, Tasmanien 

 og de australske Alper, med den, som de hu har, finder vi en lignende 

 differens, som mellem istidens og den nuværende snegrænse i Europa. 

 Snegrænsen i de antipodiske egne laa altsaa engang under samme for- 

 holde dybere end under vore bredder; dette synes at tyde paa, at den 

 australske og newzealandske istid i det mindste kan sidestilles med 

 den europæiske. Hvorvidt den har været samtidig, kau derimod endnu 

 ikke med sikkerhed bestemmes. Skulde det vise sig, at alle spor af 

 tidligere bræer paa jorden har havt en lavere liggende snegrænse end 

 den nuværende, hvad der altsaa er tilfældet i Europa og Australien, 

 har vi al grund til at drage den slutning, at den nordiske og den au- 

 stralske istid har været samtidig. En nærmere undersøgelse af det 

 mellemliggende gebet, særlig af troperne, om der skulde findes spor 

 af en istid, vilde i saa henseende kunne give værdifulde oplysninger. 



Ved siden af merkerne efter den saakaldte brætid, som vi maa 

 henføre til den yngste' geologiske periode, har man i Australien funder, 

 merker, som maa føres tilbage til en meget ældre istid, nemlig til en, 

 der indtraf i slutten ai den palæozoiske tidsalder, under den permo- 

 carboniske periode, altsaa kort efter aflagringen af de mellemeuro- 

 pæiske stenkulslag. Vi finder saadanne merker i de saakaldte blok- 

 stene (mudstone) omkring Melbourne. De bestaar af uregelmæssig 

 anordnede rullestene, der ligger indesluttede i en leragtig masse. Det 

 hele minder om stenene i vore bræers grundmoræner. Det leie, hvor- 

 paa disse blokstene ligger, er afslidt og gnuret paa samme maade, som 

 vi kan finde fjeldet under vore bræer. De enkelte rullestene i blok- 

 stenene er ligeledes afslidt som de stene, bræerne fører med sig. Disse 

 blokke trodser forvitringen bedre end deres bindemiddel, de ligger 

 derfor spredt ud over landet. Skjønt de ligger frit udsat for veir og 

 vind, har de dog ikke sjelden bevaret sine skuringsstriber. Hist og 

 her kan blokstenene optræde sammen med sandstenslag, hvad vi ogsaa 

 kan iagttage i de nordeuropæiske grundmoræner. 



