263 



Om disse blokafleiringer er der paa. deres vigtigste' findested, 

 Bacchus Marsh, halvveis mellem Melbourne og guldbyen Ballarat, 

 ingen tvil. Den der med blokstenene forbundne sandsten indeholder 

 levninger af den merkelige permocarboniske glossopteris flora, 

 som først blev kjendt fra de indiske gondwånalag. 



Man kjender saadanne ældre glaciale spor paa flere steder i Au- 

 stralien. De er fundne saavel i omegnen af Adelaide som af Mel- 

 bourne. Endvidere er de opdagede i kulegnene ved Newcastle, nord 

 for Sidney. De er fundne paa Tasmanien samt for kort tid siden inde 

 i hjertet af fastlandet ved Finkefloden, nord for Lake Eyre. Det er 

 saa mecet mere merkeligt, at vi ogsaa kjender saadanne afleiringer fra 

 Forindien. Der forekommer paa forskjellige steder ved basis af 

 gondwånalagene en blokdannelse, som er meget lig den australske. 

 Særlig er dette tilfældet ved Salt Range og midt paa. halvøen Dekkan. 



Et tredie sted paa jorden, hvorfra vi kjender en saadan blokfor- 

 mation af samme alder, er Kaplandet. Hvor Vaalfloden forener sig 

 med Oranjefloden, optræder der en bloksten med saadanne furede 

 rullestene, som dem vi har i vore yngre moræner. En lignende for- 

 mation har østerrigeren Griesebach ogsaa opdaget i Natal. Slagene 

 ved Ladysmith har for en del foregaaet paa denne interessante forma^ 

 tion, som vi ogsaa kjender fra andre steder i Kaplandet. Det er den 

 saakaldte Dwyka eller Vaalkonglomerat. 



Hvad der ikke mindst vækker interesse ved alle disse tre steder 

 er, at de ligger i den subtropiske, ja i Indien endog i den tropiske 

 zone. Paa de lavere breddegrader er der altsaa istidsmerker, hvortil 

 vi paa de høiere breddegrader endnu ikke kjender noget sidestykke. 

 Det ligger nær at gjøre sig det spørgsmaal, om en forandret aksestil- 

 Img af jorden muligens skulde afhjælpe de vanskeligheder, som den 

 nuværende anordning af zonerne frembyder til forklaring af dette 

 fænomen. Man ser ogsaa,, at vore tre hovedgebeter for den permo- 

 carboniske formation ligger samlet omkring det indiske hav. Tænker 

 vi os Sydpolen forrykket omtrent til dette havs midte, altsaa til under 

 Vendekredsen, vikle disse egne komme paa en geografisk bredde af 

 40 — 35 grader syd. De vilde saaledes komme paa en noget høiere 

 og en noget sydligere bredde, end den de nu har, og vilde komme ind 

 i en zone, hvortil nu Sydishavets isbjerge naar. 



Da nu det Indiske ocean strækker sig mellem de tre isolerede 

 hovedforekomststeder, er det ikke noget særligt paafaldende, at man 



