OCT 14 ]^D} 



Fossekallen (cinclus aquaticus, Bechst.) 



Af 0. J. Lie-Petterseii. 



„Hvor larm af fossevældet 

 kuer al anden røst, 

 der bygger og bor paa fj eldet 

 en tugl med sangerbryst. 

 I dybeste klippeklofter 

 ja tæt ved elvens fald 

 sin freidige vost den løfter, 

 og derfor heder den Fossekall." 

 (J. S. Welhaven.) 



Vandrer vi en vinterdag langs bredden af en e^v eller en bæk, 

 vil det maaske hænde, at vi blir overrasket ved at høre en ganske be- 

 hagelig, men ikke synderlig sterk sangstemme, der synes at lyde fra 

 selve elveleiet. Vi studser ved midt i vinterdagens frost og halvmørke 

 at træffe en sangfugl, og vi ser os om i retning af lyden for om niuligt 

 at faa øie paa den ufortrødne sanger ; men til en begyndelse er vi 

 ikke istand til at opdage noget levende væsen. Saa, med et flyver en 

 liden sort fugl op fra en sten midt i elveleiet og stryger henover vand- 

 speilet saa lavt, at dens vingespidser næsten synes at berøre vand- 

 fladens ujevne krusninger. Et lidet stykke længere oppe sætter den 

 sig igjen paa en sten lige i elvekarten, dukker forkroppen gjentagne 

 gange ned mod stenen og dreier hovedet mod os. Vi ser nu, at dens 

 bryst og hals er næsten snehvid, mens hele fuglen, som er af størrelse 

 som en liden trost, forresten er mat sort med en brunagtig anstryg- 

 ning, skuldre og overgumpen dog maaske rettere mørkt askegraa. Det 

 er fossekallen eller vandstæren, en af den nordiske sangfugleverdens 

 mest eiendommelige repræsentanter. 



Det gjælder i dyreverdenen som blandt menneskene, at konkur- 

 rencen skaber specialister. Efterhvert som kampen om livsfornøden- 

 hederne blir skarpere og mere tilspidset, bliver fordelen ved at have 

 et engere operationsfelt, der ligger udenfor de andres rækkevidde. 



Naturen 1001. ^^ 



