275 



noget nærmere, vil vi neppe kunne ane, at denne med saiigfuglene 

 nærmest overensstemmende fugletype er et saadant amfibium, som den 

 ved nærmere betragtning viser sig at være. Det eneste, som maaske 

 kunde bringe os i tvil og led© os paa sporet efter dens sande levemaade, 

 er den tætte, faste og dunrige fjærklædning og dens rette og sterkt 

 sammentrykte næb, som svagt minder om næbformen hos visse dyk- 

 kere blandt de egte vandfugle, med hvilke den ogsaa har de sterkt ud- 

 viklede smørekjertler ved haleroden tilfælles. Men paa afstand er 

 der som sagt næsten intet, som antyder dens amfibienatur. Og hvor 



Fig. 1. Fossekallen (cinclus aquaticus, Bechst.). 



finder man ogsaa en vandfugl med en forholdsvis vel udviklet og 

 ganske behagelig sangstemme? Vandfuglene er jo i almindelighed 

 berøvet sangens gave. De syngende vingede væsener hører ligesom 

 naturlig hjemme i ganske andre omgivelser, mellem løv og blomster 

 og summende insekter. Men her er det mange, oftest altfor mange 

 om at dele naturens rigdomme, og det er kun midt i sommerens yppig- 

 hed, at her er nok til alle. 



Men våndet eier ogsaa sine insektrigdomme for dem, som bare 

 har mod og evne til at tåge fat og finde dem frem. Her er konkur- 



