276 



reucen mindre streng cg chancerne derfor større i den evigt her- 

 skende kamp for livet. Fossekallen har skilt sig ud fra sine nærmeste 

 slegtninge og har kastet sig ind paa felter, hvor disse ikke eier be- 

 tingelser for at kunne gjøre den rangen stridig. 



Skummende elve m.ed brusende fosser og stryk eller smaabække 

 med hastigt løb, helst omkranset med trær og krat, er fossekallens 

 egentlige yndlingsopholdssteder, og paa saadanne er Norges fjelddale 

 mere end rige nok. Derfor er der hos os heller ingen mangel paa 

 disse fugle. Helt fra snebræens kanter, hvor smeltevandet rinder ud 

 mellem de golde fjeldknauser, til storelven falder i den stille fjord, 

 omkranset af smilende enge og skoglier, lever og færdes den og blan- 

 der sin sang med fosseduren eller smaabækkenes snadrende skvulpen. 



Men vi kan ogsaa træffe den ved de stille, ensomme fjeldvande, 

 siddende paa post ved smaabækkenes udløb, hvor stendulpen og heiloen 

 er dens eneste selskab, eller hvor et enligt sneppepar har slaaet sig 

 ned for sommeren, eller ved diger og dæmninger, hvor fabrikernes 

 eller møllernes tunge vandhjul svinger sig knagende og drønnende 

 og drysser de hvide skumperler ud over slimede stene og raadnende, 

 vastrukket bjelkeverk. Men her som der har den sit eget jagtrevier, 

 sin egen del af elven, som den. daglig gjennemsøger, og hvor den med 

 skinsyge vaager over, at ingen af dens slegtninge kommer ind paa dens 

 enemerker. Thi saa fredsommelig den end er i sit forhold til andre 

 fugle, mod enhver konkurrent inden dens egen art fører den krig uden 

 skaansel, ja selv sine egne unger jager den uden naade og barmhjer- 

 tighed bort, saasnart de er bleven saa store, at de kan sørge for sig 

 selv. Derfor finder vi sjelden mere end en eller (i hækketiden) to 

 fugle paa en bestemt strækning af elven. Af og til hænder det dog 

 vistnok, at parrene holder sammen ogsaa om vinteren ; i ethvert fald 

 har forfatteren af nærværende artikel flere gange, saaledes sidstledne 

 december, seet par drive jagt sammen i elve i Bergens omegn. Men 

 i almindélighed holder de sig hver for sig og taaler ingen indtrængen 

 paa deres enemerker. 



En fordring stiller fossekallen, for at den skal kunne trives og 

 finde sig tilrette : våndet maa være rent og klart. Grumsede og dyn- 

 dede, sagte rindende elve liker den ikke, vistnok ikke af renligheds- 

 hensyn, thi den har en fjærpels, som næsten intet bider paa, men fordi 

 den i saadanne elve ikke har saa let for at faa øie paa sit bytte. Den 

 har jo nemlig, som foran er sagt, gjort fangsten af alleslags vandin- 



