277 



sekter og andre i vand levende smaadyr til og med fiskeyngel til sin 

 specialitet, og for at den skal kunne se disse dyr, maa våndet være 

 klart og gjennemsigtigt. Fossekallen har nemlig sin egen metode at 

 drive fangsten paa, og den lader ikke til at forståa den kunst at fiske 

 i grumset vand. 



En sten midt i elveløbet eller lige ved bredden vælger den med 

 forkjærlighed til standplads, og her sidder den stadig paa udkig lige- 

 som en laksefisker paa sit stillads. Dens skarpe blik gjennemsøger 

 vandmasserne rundt om, og har den saa faaet øie paa en døgnflue- 

 larve, en vandbille eller en anden lækkerbisken, styrter den modig 

 hovedkuls i det vaade element for igjen hurtig at komme op med sit 

 bytte i næbbet. 



Bedst anledning til at studere dens liv og færden under dens 

 stadige jagt efter vandinsekter har man om vinteren. Da, naar elve 

 og søer i de høiere liggende fjelddale ligger tilfrosne og dækket med 

 sne, kommer den helt ned i de laveste dalfører, ja endog helt ned til 

 havet eller til de større søer for ved elveosen at drive sin jagt i den 

 aabne raak eller under fosse og stryk, og da kommer den ofte helt ind 

 til byernes udkanter. Ved Bergen kan man saalecies regelmæssig 

 om vinteren træffe den i den lille elv, som fra Svartediget rinder gjen- 

 nem Aarstad til Lungegaardsvandet. 



I de koldeste vintermaaneder sidder den gjerne paa iskanten tæt 

 ved det aabne vand og speider efter bytte-, og vi har da let for at se 

 dens mørke fjærdragt mod de hvide omgivelser. Ellers er den, naar 

 den sidder ganske stille ved bredden, hvad der gjerne er tilfældet, 

 naar den merker, at man iagttager den, ikke saa let at faa øie paa, 

 lig, som den er, de mange sortebrune stene, som ligger overalt langs 

 elvekanterne, eller slagskyggen fra busker, rødder og knauser. 



Fra iskanten kan vi se den styrte sig uforfærdet i det kolde vand • 

 og forsvinde under vandfladen, for pludselig i næste øieblik at komme 

 skjærende som pil op igjen og indtage sin forladte plads. Naar den 

 dukker, bruger den ligesom flere egte vandfugle — for eksempel al- 

 kern© — baade benene og vingerne til svømning, og denne vingernes 

 svømmebevægelse gaar, idet den hurtig skyder frem over vandspeilet, 

 direkte over til flugt, saa at det undertiden ligefrem tager sig ud, som 

 om den kommer flyvende op igjennem og ud af våndet. Af og til hol- 

 der den sig dog ogsaa nogle øieblikke svømmende paa overfladen, og 

 kommer da merkelig nok forbausende hurtig afsted med benene, til- 



