278 



trods for at den mangler ethvert spor af svømmehud mellem tæerne, 

 hvad der jo ellers er almindelig hos fugle, der søger sin næring ved 

 at svømme og dukke i vand. Undertiden kan man ogsaa se den løbe 

 omkring paa grundt vand langs bredderne, stadig dukkende sig under 

 vandspeilet, ofte for at ende med en længere dukkert ud paa dybet, ja 

 endog helt iud under fosseskummet. Ofte farer den ogsaa længere 

 stykker ind under isfladerne langs elvebredderne fra den aabne raak 

 i midten af elveleiet. 



Vaad bliver fossekallen aldrig, det har den tilfælles med de egte 

 vandfugle, og heri sporer vi en tydelig tillempning til dens liv i våndet. 

 Dækfj ærene ligger tæt og fast tiltrykte til kroppen og er ligesom hos 

 svømmefuglene og mange vadere saa fede, at våndet glider af dem 

 uden at trænge igjennem. Og er end våndet nok saa koldt, saa fryser 

 den som oftest ikke ; thi den tætte og rige dunklædning stænger kul- 

 den ude og holder godt paa legemsvarmen, og dens ben er ikke særlig 

 ømtaalige, vant som den er med at plaske i brævandet og de brusende 

 fjeldbække til alle aarets tider. 



Fossekallen er nemlig ikke, hvad der ogsaa vil være fremgaaet 

 af det foregaaende, nogen egentlig ^trækfugl, om det vel af og til 

 kan hænde, at en og anden af dem i den strengeste vintertid kan finde 

 for godt at tåge sig en mindre udenlandsreise ned til det sydlige 

 Sverige, til Danmark, Holland eller Nordtyskland. Derimod stryger 

 den som allerede nævnt langs elvene og bækkeleierne, følgende disses 

 krumninger og bugtninger fra høifj eldet og ned til havet i den kolde 

 aarstid, for atter for størstedelen at vende tilbage til fjeldet, saasnart 

 elve og vande igjen aabner sig om vaaren. Den maa derfor betegnes 

 som strøgfugl, paa enkelte steder som standfugl. 



Sin rugeplads vælger fossekallen saa nær elvebredden som bare 

 mulig, i bergkløfter, mellem større stene, i mure og diger, under broer 

 og mellem bjelkeverket paa gamle sag- eller møllebrug og undertiden, 

 men sjelden, i hule trær. Ikke sjelden foretrækker den at bo i fos- 

 senes umiddelbare nærhed, hvor duren og bragen fuldstændig over- 

 døver dens spæde sangstemme, og hvor drev og damp hyller alt ind 

 i en klam skodde. Og reden er oftest meget vanskelig at finde, thi 

 altid ligger den vel skjult i et godt bortgjemt hul, og ofte er de steder, 

 hvor den er anbragt, aldeles utilgjængelig for almindelige dødelige. 

 Dertil kommer, at fuglen under hækketiden udviser den største for- 

 sigtighed for ikke at røbe sit gjemmested, og man maa næsten være helt 



