279 



fortrolig med dens artsvaner, om det skal lykkes at finde den, hvis 

 ikke et heldigt tilfælde kommer en tilhjælp. Rent tilfældig fandt 

 saaledes forfatteren af nærværende i 1885 en rede i en gammel kværn 

 i nærheden af Bergen. Selve reden, som var forholdsvis stor, var an- 

 bragt under gulvet mellem de løsnede bredder. Den var ganske over- 

 bygget, rundagtig, kun mod gulvet og bjelkeverket fiad, formende sig 

 efter disse omgivelser og med et temmelig lidet indgangshul paa siden. 

 Det udvendige materiale var næsten udelukkende mos indflettet med 

 enkelte visne stråa. Indvendig var den derimod udforet med bløde, 

 visne græsblade og enkelte fine rodtrevler, men saavidt jeg erindrer 

 hverken med uld eller fjær. 



De 4 til 6 glinsende hvide eg lægges almindelig i marts eller 

 april, altsaa omtrent samtidig med de tidlige meisers. Deres længde 

 varierer mellem 24.5 og 26 mm., og deres største bredde kan være fra 

 18 til 19.5 mm. 



Under selve parringstiden, naar magerne flagrer i leg langs bred- 

 den, synger hannen ivrigst, og stemmen er da i regelen kraftigere end 

 til de øvrige aarstider, men synderlig sterk er den egentlig aldrig. 

 Derimod er den som oftest temmelig afvekslende og slaar ofte over 

 i et muntert kvidder, som i meget minder om jernspurvens eiendom- 

 melige potpourrier eller sivspurvens kvidrende sangstubber. Merke- 

 ligt er det ogsaa, at den synger til alle aarstider, og selv langt hen paa 

 eftermiddagen i vinterdagens halvlys kan man finde den ved iskanten 

 eller paa sin yndlingssten i elveleiet ivrig ifærd med at foredrage sine 

 behagelige og oplivende' sange. 



Dens angstskrig, som den gjerne udstøder, naar den bliver opjaget 

 eller foruroliget ved reden, h'der som flere hurtig paa liiuanden føl- 

 gende skarpe skrig, der har en vis lighed med gjærdesmuttens, kun at 

 de som regel er endel svagere og ikke fuldt saa bestemt markeret. 



At en saa merkelig fugl som fossekallen ikke har kunnet undgaa 

 at blive urigtig bedømt af en ukyndig almenhed skulde ikke synes os 

 saa særlig underligt. Man mener da ogsaa, at det skal være denne 

 fugl, der har været aarsag til den paa. mange steder almindelig ud- 

 bredte meget taabelige tro, at svalerne tilbragte vinteren paa bunden 

 af elve og søer, en antagelse, som ved den stigende oplysning og særlig 

 ved naturfagenes indgang i skolerne vel er omtrent udryddet. 



