280 



Kandeplanter. 



Af Carus Sterile i „Prometheus". 



Ivaudeplanterne eller nepentliaceerne danner en liden familie, hvis 

 omtrent 40 kjendte arter udmerker sig derved, at deres blade er om- 

 dannet til kander med laag, livis indvendige kjertler afsondrer vædske. 

 Allerede fra deres første opdagelse vakte de den største interesse hos 

 botanikere og planteelskere, men denne steg naturligvis endnu mere, 

 da sir Joseph Dalton Hooker, den berømte botaniker og mangeaarige 

 direktør for den botaniske have i Ivew, i 1874 paaviste, at kande- 

 vædsken indeholdt safter, som kunde fordøie de i denne druknede 

 smaadyr, at kanderne altsaa paa en maade var smaa maver for plan- 

 terne. I de sidste aar var kandevædskens fordøiende evne blevet be- 

 negtet af Dubois og andre fysiologer, og striden, om disse planter 

 virkelig fordøier, eller om de kun drager nytte af de fangne dyrs 

 forraadnelsesprodukter, svaiede hid og did, indtil den belgiske botani- 

 ker Clautriau's nndersøgelser vel turde have gjort en ende paa den. 

 Han studerte kandeplanterne paa Java og offentliggjorde sine resulta- 

 ter i Brusseler- Akademiets Skrifter for 1900. Disse resultater bekræf- 

 ter Hookers iagttagelser. 



Før vi gaar nærmere ind herpaa, vil vi give en kort historisk 

 oversigt over denne merkværdige plante. Dr. Paul Hermann fra Halle 

 a. S., som levede som læge paa Ceylon fra 1G71 til 1679, synes at 

 have været den første, som har gjort denne planteslegt kjendt i 

 Europa. Han beskrev den ceylonske art efter et singalesernavn som 

 phallus banduro i sin „Thesaurus zeylanicus" , som ogsaa inde- 

 holdt en god afbildning af den ceylonske art. Den blev forøvrigt 

 først udgivet efter hans død af Johan Burmann (1737). Den samme 

 art var imidlertid ogsaa i mellemtiden blevet beskrevet af danziger- 

 kjøbmanden Jacob Breyn (1637 til 1697) og efter den homeriske 

 underdrik, som Helena i Odysseen rækker helten, blevet kaldt nepen- 

 thes zeylanica. Der havde nemlig allerede i det 1 7de aarhundrede 

 udbredt sig den teleologiske anskuelse, som ogsaa Linné hyldede, at 

 denne kandeplante i sine tragter uddestillerede en sød, klar, kjolig og 

 behagelig drik for at opkvikke fugle og mennesker, og kanderne var 

 udtrykkelig forsynede med laag, foråt der ikke skulde falde smuds og 

 insekter nedi dem. Enhver, der nærmere tænkte over dette, maatte 

 ialfald erkjende, at denne nytte er illusorisk, ti paa den ene side vokser 



