281 



de fleste tragt- og kandeplanter i fugtige egue, hvor der neppe mang- 

 ler drikkevand, og paa den anden side er vædsken sjelden klar og 

 appetitlig, da den for det meste er fyldt med insekter, som er kro bet 

 nedi den. En svensk læge, Nikolans Clrimm (1641 — 1711), der lige- 

 ledes har gjort sig fortjent ved kjendskabet til indiske planter, sammen- 

 lignede den egenskab at udskille vand draahevis i særegne beholdere 

 med en destillation — ■ efter destillare: at afdryppe — og han 

 kaldte derfor denne den ældst kjendte art af kandeplanterne : Planta 

 mirabilis destillatoria. Linné gjorde saa en ende paa navne- 

 forvirringen og kaldte den ceylonske art : Nepenthes destilla- 

 toria. 



Den tilhører en gruppe med simpelt hyggede kander, som senere 

 blev stillet i skyggen af arter med foi'siret, ligesom kunstnerisk udarbeidet 

 krusform, hvortil traadte farver og andre smykker. Ogsaa laaget, som 

 under dens vekstperiode fuldstændig lukker for karret, viser sig hos 

 disse senere opdagede arter smagfuldere formet, derfra det udraab, 

 som den portugisiske botaniker Juan Loureiro udstødte : „M i r u m 

 opus Divini conditoris!" da han i Cochinchina havde opdaget 

 en af disse arter, som han kaldte p h y 1 1 a m p h o r a mirabilis. 

 Den heder nu n e p e n t h e s p h y 1 1 a m p h o r a og er en af de mest 

 udbredte arter, f^om gaar fra Sumatra til Borneo, Amboina og Cochin- 

 china, mens den merkværdig nok ikke findes paa Java. 



Man kom snart paa det rene med, at arten nepenthes er vidt ud- 

 bredt over Syd- og Bagindien, i vest til Madagaskar og Seychellerne, 

 i øst og syd til Ny-Caledonien, Louisado-arkipelet og Nordost-Austra- 

 lien. Udbredningscentret synes at ligge i det bagindiske arkipel, ti 

 Borneo alene tæller 20 forskjellige arter, Sumatra 10, Singapore 5, 

 Phillipinerne 4, Java, Celebes, Malaka og Australien hver 2, Ny-Cale- 

 donien, Ny-Guinea, Molukkerne, Ceylon, Madagaskar og Sej^chellerne 

 hver 1 art. De tre sidstnævnte vestlige arter adskiller sig mest fra 

 den almindelige typus. De har en udbredt klasefonnig blomsterstand, 

 mens de andre arter kun har et enkelt aks med smaa blomster. 

 De vestlige øarters frø er ogsaa kortvinget eller ganske uden vinger, 

 mens frøene hos alle de østlige arter har lange vinger, som spiller 

 en rolle, naar vinden skal sprede frøene. Dette forhold hos de vest- 

 lige arter synes at være et sidestykke til de vingeløse ø-insekter, som, 

 hvis de havde vinger, kun vikle komme i fare for at blive blæst paa 

 havet. 



