285 



opløste smaa kjpdstj-kker eller kogt bønseeggeln-ide. Ivandeplauterne 

 blev efter dette uden betænkning henregnet til de saakaldte insekt- 

 æ d e n d e plante r, som mest fæster i-od i næringsfattig sump- eller 

 mosejord eller svpmmer paa våndet og vokser paa trægrene, og som 

 dælvker sin trang til kvælstofrig næring ved insektfangst. Blandt dem 

 gives der kun negle faa arter, som er udstyrede med. lignende vand- 

 holdige bægere, som f. eks. sarracenierne og darlingtonierne i Amerika 

 og c e p b a 1 tu s-arterne i Australien. Disse lokker paa lignende 

 maade, ved at udsldlle honning paa bægerrandene og ved. brogede far- 

 ver, insekter til sig og -fordpier dem, men tildels afsondrer de ikke 

 noget spor af plantepepsin. men fortærer kun de lettere opløselige 

 forraadjielsesprodukter af de druknede dyr. Kun c e p h a 1 o t u s-arteme, 

 hvis bægere ligeledes er forsynede med. alleslags indretninger for at for- 

 hindi-e de fangne insekter i at laybe ud igjen, synes ligeledes at af- 

 sondre fordøiende safter. 



Den omstændighed, at enkelte af disse bægerplanter ikke afson- 

 drer noget fordøielsesstof, hvad Gilbert paaviste for sarracenias 

 vedkommende (1886), og dette sammenholdt med, at der i kanderne 

 paa n e p en th e s-arterne lever nogie fluelarver og endog nogie snylte- 

 dyr f. eks. en edderkop, der lever af at spise af fangerne, alt dette 

 foranledigede den tro, at man havde tåget feil, og at her heller ikke 

 af sondredes no gen fordøielsessaft. Forskjelhge botanilvere og fj^siologer, 

 som Dubois, kunde da heller ilike finde nogen saadan, hvad der lader 

 sig forklare af den omstændighed, som allerede Hooker havde lagt 

 merke til og Vinet bekræftet, nemlig at kandernes vædske reagerer 

 fuldstændig neutralt og indeholder iklve nogen fordøielsesstoffe, naar der 

 ikke er friske in sekter forhaanden, fordi de tilsvarende kjertler kun af- 

 sondrer saameget fordøielsesstof, som er nødvendige til fordøielsen af de 

 stoffe, som bHver optagne. Nogie af de negative resultater kan ogsaa 

 have skrevet sig fra, at man eksperimenterede med veksthuskandeplanter, 

 som maaske ikke altid var la^aftige nok til straks at levere den fordøi- 

 elsessaft, som man ventede, Ogsaa blev der, som det s}Ties, gjentagne 

 gange gjort den feil, at de proteinstoffe, som skulde opløses, istedetfor 

 at lægges i kanden, blev lagt i saft, som man havde heldt over paa 

 et prøveglas. 



For nu at faa en ende paa denne evig tilbagevendende tvil be- 

 sluttede professor Clautriau sig til endnu engang nøiagtig at studere 

 forholdet paa kandeplanterne i deres hjemstavn, i Javas urskove. Naar 



