297 



Wisenten eller uroksens levevis. 



Kulturmennesket hai' en vis pietet tilovers for alt, som skriver 

 sig fra gammel tid. I lang tid er denne fremfor alt kommet de men- 

 neskelige gjerningers produkter tilgode. Men i den nyere tid begynder 

 ogsaa naturskattene at faa en større affektionsværdi for menneskene. 

 Man besk3'tter sjeldne dyr og planter for faldstændig udryddelse; ja, 

 bestræbelserne i de forstbotaniske merkebøger, som lidt efter lidt skal 

 udkomme for alle provinser, gaar endog ud paa, at beskytte ethvert 

 særlig smukt og seværdigt eksemplar for øksen. 



Til de i mellemeuropa næsten fuldstændig uddøde dyreformer hører 

 uroksen, der nu kun forekommer i vild tilstand i Kaukasus og 

 Bjeloweshs skovstrækninger i Lithauen. G. von Westbcrg er i 

 den sidste tid i „Arbeiten des ]S[aturforscher-Vex'eins zu E.iga" frem- 

 kommet med ' en omfangsrig publikation over uroksenij udbredelse. 



I Kaukasus vælger uroksen sit opholdssted næsten udelukkende 

 i skyggefulde, tætte og af græsrige marker gjennemsatte høifjeldsskove. 

 Den forandrer sit opholdssted efter aarstiderne i horizontal og vertikal 

 retning, men skyr altid menneskelige opholdssteder. Kun paa det 

 med ældgamle skove bedækkede Saadan-plateau, som langsomt hæver 

 sig til omtrent 2000 m. over havet og overalt er omgivet af steile 

 kjæmpemæssige fjeldkammer og tinder, skal uroksen opholde sig hele 

 aaret rundt; dog lever den ogsaa her mest kun i smaa flokke paa fem 

 til seks, sjelden optil femten stykker. 



Om sommeren er det øverste skovbelte uroksens foretrukne 

 opholdssted, som den kun forlader for at indtage sine maaltider paa 

 de øverste alpesletter. Om vinteren tvinger de vældige snemasser og 

 iskolde \'inde den til at stige ned i de skovbevoksede dale, der byder den 

 bedre beskyttelse og rigeligere næring. Paa steder, hvor der er saltkilder, 

 viser den sig som regelmæssig besøgende, en livsvane, som jægerne 

 mange gange benytter sig af. Barken paa asketræet og furuen er 

 uroksens yndlingskost, dog spiser den ogsaa gjerne bregner og blad- 

 stilker af store hestehove (Tnssilago farfara). Desforuden fortærer 

 den græsarter og grønt, den æder ogsaa unge skud, spirer og grønne 

 gi-ene i rigeligt maal. Ligeledes forsmaar den ligesaalidet skjæg og mose 

 af forskjellige skovtrær som garvesyreholdige plantedele. Til at stille 



