308 



„Jeg ber maa overgaa, vel mange strømme stærke 



adskillig ort og sted i havet er at inærke. 



og med vor Moskestrøm den salte sjø hemviser 



og den almægtig' Gud for sine kræfter priser. 



I Lofot-norden hen, i Norges Kongerige 



en strøm befindes stor, som ei har mange lige, 



den kaldes Moskestrøm af Mosken spids den høie,. 



som strømmen runden ora ret aldrig ved at pløie. 



Naar denne gjør sin flid og maanens verk forretter,. 



og nogeu kommer nær, han verden snart forgjætter. 



Den bølger reiser op som andre bjerge høie, 



man derigjennem kan se solen, verdens øie. 



Er vinden strømmen mod, to helte sammen rider, 



og med et bulder stort imod hverandre strider, 



at land og hus derved, ja dør og vindu ryste 



og tager saa afsted som jorden skulde bryste; 



den stærke troldehval kan der ei gjennem bryde, 



men trækker vred derfra, forfærdelig maa skryde. 



Man gjætter og derom, der skuld' et havsvelg være,^ 



som bønder der omkring med slig bevis \ål lære : 



at naar en fur og gran, (som tidt ai fjeld og stene, 



i stranden falder ud med rødder, top og grene), 



til Mosken vrager ud, naar strømmen er igjære, 



da den opsluges der, som sten det raaatte være, 



naar strømmen lægges, og marteret fra sig giver 



foruden rod og gren den slidt i sjøen driver. 



Min mening er derom, at der af klipper høie 



en skjærgaard i det dj-b maa sig tilhobe føie. 



som en indkjørsel har, men ellers sten berundet, 



og midt i samme gaard en runder klippe fundet. 



Naar strømmen kommer nu, forfærdelig den bruser, 



og ind ad samme port som tusen fosse suser, 



og ingen iidgang har, den svirer og regjerer, 



og høien middelsten ret runden om spadserer. 



Thi snurrer den med magt som kværnen, naar man maler, 



og gjør et øie stort, der ilig til sig halei'. 



og sluger med en fart alt træ, der over fl3'der, 



og det mod stenen haard forslider og forbryder. 



