312 



paa Bergens høider kan strømmene imidlertid være respektable. Biskop 

 Neuman skriver saaledes om Kilstrømmen, som er beliggende et stykke 

 nordenfor Bergen, at den „sommetider sætter sit absolute veto mod 

 den reisendes heftigste attraa." og dens hvirvler betegnes som „ stundom 

 farlige". Det er ogsaa indlysende, at foruden flodhøiden maa de „lo- 

 kale foi^hold" være en bestemmende faktor for strømmenes styrke og 

 hastighed. Naar f. eks. et stort indre bassin staar i forbindelse med 

 hovedfj orden ved en smal og ofte grund rende, falder det af sig selv, 

 at våndet til sine tider maa løbe gjennem denne rende med en vis 

 fart paa grund af de niveaudifferenser, som flod og fjære foraarsager. 

 I almindelighed kan man sige, at flodbølgen løber nordover langs 

 med kysten, og tidevandsstrømmene sætter ind ad fjordene med voksende 

 vand og ud med faldende. For skjærgaardens sund kan man som 



v 



v ^ 



v k S'€ n d e va n oL 

 Fiff. 1. 



T al dtn d-e va, n d. 

 Fig. 2. 



hovedregel sætte, at strømsætningen er nordlig eller østlig fra fjære til 

 flod, vestlig eller sydlig fra flod til fjære. Se hosstaaende figurer. 



Her er dog det at merke, at enkelte strømme skifter noget efter 

 høieste og laveste vandstand. Allerede Alstadhaugpresten paapeger det 

 for Saltstrømmens vedkommende („naar flod eller ebbe sin halve del 

 naar''), og i de nyere beskrivelser angives, at flere af Lofotens strømme 

 skifter paa halv flod og halv fjære. Jeg vil nu først vise. hvorledes 

 det kan gaa til, at strømme skifter noget efter flod og fjære. 



Omstaaende figur 3 betegner et lodret snit gjennem et større indre 

 bassin, som ved en forholdsvis grund og smal strøm staar i forbindelse 

 med en hovedfjord. Det kan da tænkes, at naar der er fjære uden- 

 for strømmen (niveauet h\ staar våndet indenfor i niveauet h', og vån- 

 det vil følgelig løbe ud strømmen. Det samme vil ogsaa være tilfæl- 



